Справа №461/5344/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року            м.Львів
Галицький районний суд м.Львова
в складі 
головуючого судді Радченка В.Є.
при секретарі Яцишин В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою адвоката Лєбєдєвої Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), заінтересована особа: Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (адреса: 79017, м. Львів, вул. Грушевського, буд.16, код ЄДРПОУ 33286062) про встановлення факту народження дитини,-

в с т а н о в и в: 

Адвокат Лебедєва Тетяна Олександрівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження дітей чоловічої статі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у смт Красногвардійське Автономної Республіки Крим, Україна; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим, Україна, а також внести до актових записів про народження відомості про їх батька відповідно до вимог чинного законодавства України.
В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що народження дітей відбулося на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим заявниця позбавлена можливості зареєструвати їх народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримати свідоцтва про народження встановленого українським законодавством зразка. Враховуючи наведене, просить заяву задовольнити.
Адвокат Лебедєва Тетяна Олександрівна у судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності заявниці, заявлені вимоги підтримала та просила заяву задовольнити.
Представник заінтересованої особи – Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції – у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Представник заявниці зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у смт Красногвардійське Автономної Республіки Крим України у ОСОБА_1 народився син – ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим України народився син – ОСОБА_3 . На підтвердження зазначених обставин до заяви долучено копії виписних епікризів, виданих ГБУЗ РК «СКРД» смт Красногвардійське та ГБУЗ РК «СКРД» м. Сімферополь, копії свідоцтв про народження дітей, виданих органами окупаційної влади, а також інші письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
За правилами п. 5 ч. 2 ст. 294 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У відповідності до роз`яснень, викладених у листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Статтею 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суд розглядає справи про встановлення факту народження особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.
Предметом доказування у справах даної категорії є не сама подія народження, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.
Для встановлення факту народження особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт народження. Підставою для встановлення даного факту є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина.
У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими є докази, одержані в порядку, встановленому законом.
Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, Loizidou v Turkey, Cyprus v Turkey), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Others v. Moldova and Russia), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Кіпр проти Туреччини, Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.
При цьому, пунктом 2 Глави 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.01.2013 №9.
Звертаючись з даною заявою до суду, представник заявника посилається на те, що заявник позбавлений можливості отримати свідоцтво про народження дитини встановленого українським законодавством зразка, оскільки факт народження дитини відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати документ, що може бути прийнятий відповідним відділом державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, обставини, на які посилається представник заявниці у справі, вже були досліджені та встановлені судом першої інстанції у справі №465/4229/26.
Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2026 року у справі № 465/4229/26 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дітей задоволено.
Вказаним рішенням встановлено факт народження дитини чоловічої статі — ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у смт Красногвардійське Автономної Республіки Крим, Україна, матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянка України.
Також встановлено факт народження дитини чоловічої статі — ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим, Україна, матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянка України.
Під час розгляду вказаної справи судом було досліджено надані заявницею докази, зокрема документи, що підтверджують її громадянство України та взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, свідоцтва про народження дітей, видані на тимчасово окупованій території України, перевірено обставини народження дітей, місце і час їх народження, а також відомості щодо їх матері, та надано зазначеним доказам відповідну правову оцінку.
Після ухвалення зазначеного рішення ОСОБА_1 звернулася до Франківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з метою внесення відомостей про народження дітей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру, однак у проведенні державної реєстрації їй було відмовлено.
Підставою для відмови зазначено відсутність у рішенні суду обов`язкових відомостей щодо батька дітей, що унеможливлювало виконання рішення органом державної реєстрації актів цивільного стану.
У зв`язку із цим адвокат Лебедєва Тетяна Олександрівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Франківського районного суду м. Львова із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просила зазначити, що відомості про батька дітей необхідно внести відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України: прізвище та громадянство батька — за прізвищем і громадянством матері, а ім`я та по батькові батька — за вказівкою матері, а саме ОСОБА_3 .
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні заяви представника заявниці про ухвалення додаткового рішення у справі №465/4229/26.
Суд виходив із того, що рішенням від 05 травня 2026 року було вирішено всі вимоги, заявлені під час первісного звернення до суду, з приводу яких подавалися докази. Водночас вимога щодо внесення відомостей про батька дітей у первісній заяві про встановлення факту народження не заявлялася, відповідні пояснення не надавалися та докази з цього приводу судом не досліджувалися Франківським районним судом м.Львова.
За таких обставин суд дійшов висновку, що така вимога виходить за межі правового регулювання ст. 270 ЦПК України, оскільки додаткове рішення не може змінювати суті основного рішення або вирішувати вимоги, які не були предметом первісного судового розгляду.
Таким чином, обставини щодо факту народження дітей, часу та місця їх народження, а також особи їх матері вже були предметом судового дослідження, перевірені та встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а питання про можливість доповнення цього рішення відомостями щодо батька дітей також було предметом окремого судового розгляду.
За таких обставин установлені попереднім рішенням суду обставини відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів - принцип res judicata (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).
Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.
Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.
Під час розгляду цивільної справи № 640/7778/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 22.05.2019) вказав, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Юридично значимі факти щодо народження дітей заявниці вже були предметом судового дослідження, їм надано належну правову оцінку, а відповідне рішення суду набрало законної сили. Крім того, питання щодо внесення відомостей про батька дітей також було предметом окремого судового розгляду, за наслідками якого постановлено ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення. Проте суд не мав правових підстав відмовити у відкритті провадження та не має підстав для закриття провадження, оскільки в справі №465/4229/26 заінтересованою особою був Франківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), а в цій справі - Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
З огляду на викладене, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що юридичні факти, на встановлення яких спрямована дана заява, вже були предметом судового розгляду, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а питання щодо внесення до такого рішення відомостей про батька дітей також було предметом окремого судового розгляду. За таких обставин правові підстави для повторного встановлення вже встановлених судом юридичних фактів відсутні, у зв`язку із чим заява задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 4, 18, 82, 258, 259, 263–265, 293, 294, 315, 317, 319 ЦПК України, суд, –

в и р і ш и в:

У задоволенні заяви адвоката Лебедєвої Тетяни Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа – Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту народження дітей – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   В.Є. Радченко