Справа № 522/8441/26-Е
Номер провадження № 2/521/7878/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року 
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді – Поліщук І.О.
за участю секретаря судового засідання – Коржеван В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути збитки в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі 1522/29854/12 у розмірі – 10230,31 грн та 4412 дол. США, а також понесені судові витрати. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.04.2013 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 1522/29854/12, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11348106000 від 19.05.2008 р. у розмірі 33152,61 грн., 49067,09 дол. США..З моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства. Таким чином, рішення, яке виніс Приморський районний суд м. Одеси не виконувалось Відповідачем у період з 25.02.2019 року до 23.02.2022 року. 
Відповідно до наявного рішення, а також інших судових документів )ухвали про заміну сторони виконавчого провадження (№ 1522/29854/12 від 15.06.2017 року), право грошової вимоги належить саме ТОВ «Він ФІНАНС». 
25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239). 
Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання Протоколу № 1706 від 25.07.2024 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів Товариства. 
Докази, що підтверджуються зміну назви Товариства на ТОВ «ВІН ФІНАНС» додаються, в тому числі виписка з ЄДР № 140801500422 від 26.07.2024 
Рішення суду не виконувалось Відповідачем у період з 25.02.2019 року до 23.02.2022 року, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У зв`язку з чим, Позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 2981,01 грн. та інфляційні збитки у розмірі 7249,30 грн. (разом становить 10230,31 грн), що підлягають сплаті Відповідачем за прострочення виконання рішення суду. Враховуючи наявність непогашеної заборгованості в іноземній валюті до неї застосовується нарахування виключно 3% річних. За наведеними вище формулами у відповідні терміни сума боргу становить (в валюті заборгованості) відповідно 1250,2 дол. США; 1472,01 дол. США; 1689, 79 дол. США, що в перерахунку (для обчислення розміру судового збору) становить 194657,44 грн.. 
20 липня 2026 року через «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Нємцової О.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що між АТ «Укрсиббанк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту і застави транспортного засобу від 19 травня 2008 року строком до 19 травня 2015 року. Оскільки Відповідач через особисті обставини допускав невиконання обов`язків боржника за цим договором, кредитор звернувся з позовом до суду. 22 квітня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення про задоволення вимог кредитора і стягнуто на його користь борги: з кредиту та відсотків за користування кредитом - 49067.09 дол. США або 392193 грн., а також пеня за прострочку виплати кредиту і відсотків на суму - 29933.61 грн. 
Відповідач розрахувався по цим боргам шляхом звернення стягнення на транспортний засіб, який був у заставі. 
Нажаль, на сьогодні, оскільки вже пройшло майже 14 років, жодних документів, які б підтвердили факт покриття боргу у Відповідача не залишилось. 
Адвокат звернулась з адвокатським запитом до АТ «Укрсиббанк» з питаннями щодо розрахунків за вищезазначеним кредитним договором. Крім вищезазначеного звертає увагу суду на відсутність будь-якої конкретики та обґрунтованості вимог Позивача. 
Вважає, що позивач не надав доказів існуючого боргу за кредитним договором від 19.05.2008 року між АТ «Укрсиббанк» і відповідачем. Також відповідач не погоджується з вимогою сплати судового збору і витрат на правову допомогу. 
Враховуючи вищенаведене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 - в повному обсязі. 
27.07.2026 року представник позивача через «Електронний суд» подав відповідь на відзив в якій зазначив, що у своєму відзиві Відповідач підтверджує факт наявності в нього зобов`язання за кредитним договором та визнає, що Відповідач ознайомлений з наявним рішенням суду та обов`язком його виконання. Посилання Відповідача на нібито часткове виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на транспортний засіб є безпідставним та не підтверджується належними доказами. У разі звернення стягнення на транспортний засіб через публічні торги, підтвердженням часткового виконання рішення можуть бути постанова державного чи приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з частковим виконанням рішення, відповідний акт виконавця або довідка стягувача (ПАТ «УкрСиббанк») про звернення стягнення на транспортний засіб саме в рахунок виконання судового рішення. Однак жодного із зазначених документів Відповідачем суду не надано. Отже, твердження Відповідача про виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на транспортний засіб ґрунтується виключно на власному припущенні та не підтверджене належними і допустимими доказами. Позивач зазначає, що відповідно до законодавства України виконання судового рішення можливе не лише у примусовому, а й у добровільному порядку. Сам факт відсутності відкритого виконавчого провадження не звільняє боржника від обов`язку виконати судове рішення та не припиняє його грошового зобов`язання. Відповідачу було достеменно відомо про наявність рішення суду та про існування заборгованості, однак протягом тривалого часу він не вживав жодних заходів для її погашення, чим фактично ухилявся від виконання покладеного на нього обов`язку. 
Саме тривале невиконання грошового зобов`язання та прострочення його виконання є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому доводи Відповідача про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими та спростовуються його ж власними поясненнями. 
Рішення № 1522/29854/12 від 22.04.2013 року, яке виніс Приморський районний суд м. Одеси не виконувалося Відповідачем з моменту набрання законної сили, Позивачем обрано період з 25.02.2019 по 23.02.2022 року. Сума заборгованості встановлена вищезазначеним рішенням суду, тому Позивач не погоджується з твердженням Відповідача про те, що немає жодного конкретного документального доказу щодо боргу. 
Так як, відносини Товариства з обмеженою відповідальністю «Він ФІНАНС» та ОСОБА_1 виникають з рішення суду, а не кредитного договору № 11348106000 від 19.05.2008 року, то дане грошове зобов`язання існує до повного погашення, тобто виконання рішення суду. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
22.04.2013 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 1522/29854/12, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11348106000 від 19.05.2008 р. у розмірі 33152,61 грн., 49067,09 дол. США. 
Як вказує позивач, з моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства. 
Таким чином, рішення, яке виніс Приморський районний суд м. Одеси не виконувалось Відповідачем у період з 25.02.2019 року до 23.02.2022 року. 
Відповідно до наявного рішення, а також інших судових документів ( ухвали про заміну сторони виконавчого провадження (№ 1522/29854/12 від 15.06.2017 року), право грошової вимоги належить саме ТОВ «Він ФІНАНС». 
25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239). 
Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання Протоколу № 1706 від 25.07.2024 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів Товариства. 
Докази, що підтверджуються зміну назви Товариства на ТОВ «ВІН ФІНАНС» додаються, в тому числі виписка з ЄДР № 140801500422 від 26.07.2024. 
Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідачами в період з 25.02.2019 року до 23.02.2022 року не виконувалося рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2013 по справі № 1522/29854/12, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11348106000 від 19.05.2008 р. у розмірі 33152,61 грн., 49067,09 дол. США.
Оскільки внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача збитки в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі – 10230,31 грн та 4412 дол. США..
Разом з тим, суд не погоджується з такою позицією сторони позивача з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто поза межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 виклала правовий висновок про те, що у разі пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмови суду у поновленні цього строку стягувач з огляду на принцип добросовісності учасників цивільного процесу у користуванні своїми процесуальними правами втрачає право на вжиття щодо боржника заходів, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Також зазначила, що будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача). Крім того, зауважила, що можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2013 року по справі № 1522/29854/12 не виконане.
Водночас матеріали справи не містять, а позивач не надав доказів видачі виконавчих листів на примусове виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2013 року по справі № 1522/29854/12 або наявності відкритих виконавчих проваджень з їх примусового виконання або подання позивачем до суду заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання. 
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем втрачено право на примусове виконання судового рішення і в такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в позові.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23.
Суд також приймає до уваги Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та стягненню з відповідачки не підлягають.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 514, 516, 525, 526, 530, 536, 599, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1057 ЦК України, - 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст судового рішення складено 17.08.2026 року.

Суддя    Ірина Поліщук