ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/5351/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроімпорт Груп” до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Євроімпорт Груп” (далі – ТзОВ “Євроімпорт Груп”) звернулося з позовом до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування рішення від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 про коригування митної вартості товарів.
Позов обґрунтовано тим, що з метою митного оформлення в режимі імпорту товару (сало свійських свиней, морожене, обвалене, без шкіри, представлене у вигляді обрізків) до Волинської митниці 13 квітня 2026 року було подано митну декларацію (далі – МД) №26UA205140020586U2; митну вартість декларант визначив за основним методом, тобто за ціною договору (контракту), й до фактурної вартості 12139,98 євро додано також транспортні витрати у сумі 80000,00 грн. Однак відповідач відмовив у митному оформленні товару за заявленою вартістю і прийняв рішення від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 про коригування митної вартості товарів за резервним методом, що призвело до значного збільшення митних платежів.
Позивач не погоджується з таким рішенням й вважає, що для митного оформлення відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України (далі – МК України) декларант надав документи, які підтверджують заявлену митну вартість товару за першим методом, які не містять розбіжностей чи ознак підробки, а митний орган не спростував достовірність поданих документів, не обґрунтував неможливість їх врахування при визначенні митної вартості оцінюваного товару.
Позивач наголосив, що у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. На зауваження митного органу щодо невідповідності термінів розрахунку за товар позивач вказав, що за умовами контракту від 02 січня 2024 року №02/01/2024 комерційний інвойс формується після фактичного визначення обсягу кожної окремої партії товару та навантаження товару відповідної номенклатури на транспортний засіб, а передоплата здійснюється на підставі проформи-інвойсу до навантаження партії товару на транспортний засіб, тож допустиме відхилення по кількості в межах 10 відсотків в бік збільшення/зменшення. Товариством виконано умови пунктів 2.1, 4.4 контракту від 02 січня 2024 року щодо повної передоплати за поставлений товар на підставі проформи-інвойсу до 10 квітня 2026 року (до дати видачі комерційного інвойсу), при цьому ціна за одиницю (1 кг) продукції в обох документах ідентична.
Позивач вказав на безпідставність зауважень митного органу стосовно того, що митна декларація країни відправлення від 10 квітня 2026 року №26DE533083697393B1 не може бути взята до уваги як додатковий документ, що підтверджує заявлену декларантом митну вартість, оскільки не містить вартісних і статистичних даних товару. Позивач вважає, що експортна декларація країни відправлення №26DE533083697393B1 від 10 квітня 2026 року містила інформацію про постачальника та покупця, назву, кількість товару, містила номер саме комерційного інвойсу (який містить кількісні, вартісні характеристики товару та умови поставки), що надало можливість митному органу повністю ідентифікувати партію товару. При цьому за приписами пункту 7 частини третьої статті 53 МК України митна декларація країни відправлення не є основним документом і не має містити конкретні відомості щодо ціни товару, а може бути подана додатково задля уточнення та доповнення певних відомостей, необхідних для здійснення митного оформлення.
Заперечуючи твердження митного органу у спірному рішення про непропорційність розподілу вартості перевезення товару на території України та за її межами, позивач вказав, що сторони договору вільні у виборі відображення у документах складових їх робіт чи послуг та сум взаєморозрахунків, а тому митний орган не уповноважений надавати оцінку економічній ефективності діяльності суб`єктів господарювання.
Помилковим, на думку позивача, є твердження відповідача про те, що експедиторська винагорода є частиною загальних витрат на транспортування, оскільки експедиційні послуги є окремими від послуг транспортування послугами, що надаються декларанту на території України суб`єктом господарювання, який зареєстрований на території України, та оподатковуються відповідно до положень Податкового кодексу України, а тому не мають включатись до складу митної вартості товару. Надані декларантом довідка про вартість перевезення від 10 квітня 2026 року, а також рахунок на оплату транспортних послуг від 10 квітня 2026 року №4539 давали можливість ідентифікації та виділення витрат на транспортування імпортованого товару після ввезення на територію України, не включених до ціни, із загального розміру витрат до митного кордону України.
Позивач вважає, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів не відповідає приписам частини другої статті 55 МК України та не містить пояснення, чому за поданими документами неможливо встановити складові митної вартості, які складові є непідтвердженими, а також докладної інформації, наявної в митного органу (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості; у рішенні відсутнє належне обґрунтування числового значення митної вартості товару, скоригованої відповідачем.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.73-81). В обґрунтування цієї позиції вказав, що при проведенні відповідно до положень статті 54 МК України митного контролю правильності визначення декларантом митної вартості товару за МД №26UA205140020586U2 від 13 квітня 2026 року було встановлено відсутність усіх даних для обчислення митної вартості та розбіжності у поданих документах, як-от: в рахунку-фактурі від 10 квітня 2026 року №2601008081 зазначено, що оплата за товар повинна бути здійснена на умовах передоплати 10 квітня 2026 року, однак поданий банківський платіжний документ №917 датується 09 квітня 2026 року; копія митної декларації країни відправлення від 10 квітня 2026 року №26DE533083697393B1 не містить вартісних і статистичних даних щодо товару; вартість перевезення товару за межами митної території України менша в порівнянні з вартістю перевезення товару на території України, що ставить під сумнів достовірність розподілу транспортних витрат; в рахунку на оплату від 10 квітня 2026 року №4539 вказана експедиторська винагорода в сумі 1000,00 грн, яка мала бути включена до бази оподаткування. Усе наведене викликало сумніви у правильності розрахунку митної вартості, які позивач не спростував, тому митну вартість визначено за резервним методом на підставі цінової інформації Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби (далі – ЄАІС Держмитслужби) на рівні 1,10 доларів США/кг (МД №UA205140/2026/005464 від 02 лютого 2026 року).
Відповідач вважає, що рішення про коригування митної вартості товару від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 відповідає вимогам митного законодавства, є законним та обґрунтованим.
У відповіді на відзив (а.с.155-158) позивач підтримав доводи позову та додатково зазначив, що сама лише інформація з бази даних ЄАІС не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару було імпортовано до України. Поряд з тим митним органом взята за основу інформація митної декларації, за якою товар було розмитнено за резервним, а не основним методом. 
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.
Ухвалою суду від 14 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні (а.с.153).
Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
02 січня 2024 року між ТзОВ “Євроімпорт Груп” (покупець) та компанією Boseler Goldschmaus GmbH & Co. KG (продавець) було укладено зовнішньоекономічний контракт №02/01/2024 щодо купівлі-продажу м`ясних продуктів та продуктів з птиці в асортименті (а.с.18-20).
13 квітня 2026 року для митного оформлення в режимі імпорту ввезеного на територію України товару “Сало свійських свиней, морожене, обвалене, без шкіри, представлене у вигляді обрізків, без будь-якої теплової кулінарної обробки, добавок, спецій, солі, приправ, без вмісту харчових домішок, не консервоване, в поліблоках, вагою нетто – 20931,00 кг” (далі також товар) декларант в інтересах ТзОВ “Євроімпорт Груп” в порядку електронного декларування подав МД №26UA205140020586U2 (а.с.15). Митну вартість визначено за основним методом з урахуванням фактурної вартості імпортованого товару 12139,98 євро, транспортних витрат у сумі 80000,00 грн (а.с.16). Разом із митною декларацією до митного оформлення було надано: зовнішньоекономічний договір (контракт) від 02 січня 2024 року №02/01/2024 (а.с.18-20), проформу-інвойс від 24 березня 2026 року №2601008081 (а.с.26), рахунок-фактуру (інвойс) від 10 квітня 2026 року №2601008081 (а.с.22), платіжну інструкцію в іноземній валюті від 09 квітня 2026 року №917 (а.с.29), договір перевезення вантажів у міжнародних сполученнях від 01 січня 2024 року №1 (а.с.37-38), договір на перевезення від 13 лютого 2023 року №Р-2372 (а.с.40-41), заявку на перевезення №4539 до договору від 01 січня 2024 року №1 (а.с.36), довідку про вартість перевезення від 10 квітня 2026 року (а.с.39), лист ФОП ОСОБА_1 від 10 квітня 2026 року про залучення перевізника (а.с.43), рахунок на оплату транспортно-експедиційних послуг від 10 квітня 2026 року №4539 (а.с.43), прайс-лист виробника товару від 20 березня 2026 року (а.с.44), оборотно-сальдову відомість по рахунку 3712 по контракту від 02 січня 2024 року №02/01/2024 за період 01 січня 2026 року -10 квітня 2026 року (а.с.45), картка рахунку 3712 (а.с.45 зворот-46), сертифікат якості від 10 квітня 2026 року (а.с.101 зворот), міжнародну автотранспортну накладну від 10 квітня 2026 року №2601008081 (а.с.24), пакувальний лист від 10 квітня 2026 року (а.с.25), міжнародний ветеринарний сертифікат від 10 квітня 2026 року №DE-0108003-97600198 (а.с.30), митну декларацію країни відправлення №26DE533083697393B1 від 10 квітня 2026 року (а.с.27).
Здійснюючи митний контроль правильності визначення декларантом митної вартості товару, митним органом в електронному повідомленні декларанту вказано, що подані документи не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за обраним декларантом методом, та містять розбіжності: 1) в рахунку-фактурі від 10 квітня 2026 року №2601008081 зазначено, що оплата за товар повинна бути здійснена на умовах передоплати 10 квітня 2026 року, однак поданий банківський платіжний документ №917 датується 09 квітня 2026 року, що свідчить про суперечність умов оплати, адже на день виставлення рахунка-фактури оплата за товар вже була здійснена; 2) копія митної декларації країни відправлення від 10 квітня 2026 року №26DE533083697393B1 дозволяє ідентифікувати товари, але не може бути взята до уваги як додатковий документ, що підтверджує заявлену декларантом митну вартість, оскільки не містить вартісних і статистичних даних товару; 3) вартість перевезення товару за межами митної території України менша в порівнянні з вартістю перевезення товару на території України, що викликає сумніви в достовірності розподілу транспортних витрат, враховуючи вищу вартість пально-мастильних, інших експлуатаційних матеріалів та наявність платних доріг у країнах, через які здійснювалось перевезення товару; 4) в рахунку на оплату від 10 квітня 2026 року №4539 наявна експедиторська винагорода в сумі 1000,00 грн, яка є частиною загальних витрат на транспортування, тому в межах вимог законодавства з питань державної митної справи (зокрема, статті 58 МК України), є обов`язковою для включення до бази оподаткування таких товарів. Декларанту запропоновано надати: 1) виписку з бухгалтерської документації; 2) платіжні документи, що стосуються товару; 3) транспортні (перевізні) документи; 4) банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортних послуг (за наявності оплати); 5) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; 6) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (а.с.86).
У листі від 13 квітня 2026 року №1304/2026-01 позивач надав пояснення щодо визначення митної вартості за основним методом та підтвердження складових згідно з поданими документами; просив завершити митне оформлення товару з урахуванням строків, визначених статтею 255 МК України, та прийняти рішення щодо випуску у вільний обіг товару (а.с.48-52). 
13 квітня 2026 року Волинська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA205140/2026/000043/2 (а.с.54). Як зазначено у графі 33 рішення, під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товару було встановлено, що подані документи містять розбіжності (ті, про які було зазначено в повідомленні декларанту). Зважаючи на неподання декларантом документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій – четвертій статті 53 МК України, у зв`язку із неможливістю застосування наступних методів визначення митної вартості (методу 2а та методу 2б – з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари; методу 2в та методу 2г – з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу та декларанта), митну вартість визначено за резервним методом згідно зі статтею 64 МК України на підставі цінової інформації ЄАІС Держмитслужби на рівні на рівні – 1,10 доларів США/ кг за МД №UA205140/2026/005464 від 02 лютого 2026 року (0,94 євро/кг згідно із заявленим декларантом курсу валют на день подання митної декларації до оформлення). За основу для коригування митної вартості оцінюваного товару взято вартість товару – сало свійських свиней, морожене, обвалене, без шкіри, представлене у вигляді обрізків, без будь-якої теплової кулінарної обробки…, імпорт якого здійснено за зовнішньоекономічним договором (контрактом) купівлі-продажу №02/01/2024, стороною якого є виробник товару - Boseler Goldschmaus GmbH & Co. KG DE, з урахуванням умов поставки FCA DE Garrel; коригування на обсяг партії не здійснювалося.
16 грудня 2025 року Волинська митниця сформувала картку №UA205050/2025/001165 відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (а.с.55).
Товар було випущено у вільний обіг за №26UA205140020619U5 від 13 квітня 2026 року із застосуванням положень частини сьомої статті 55 МК України (а.с.56).
При вирішення спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються МК України та іншими законами України.
Статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товару, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товару, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частинами першою, другою статті 51 МК України митна вартість товару, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої, другої статті 52 МК України заявлення митної вартості товару здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товару у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Як встановлено частиною першою статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Частиною другою статті 53 МК України визначений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів. Ними є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (частини перша, друга статті 54 МК України).
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Як визначено частиною п`ятою статті 54 МК України, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості.
У частині третій статті 53 МК України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Згідно з частиною четвертою статті 53 МК України у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (частина п`ята статті 53 МК України).
Із наведених положень випливає, що митний орган має повноваження здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товару, порівнянням рівня заявленої митної вартості товару з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товару, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товару. При цьому лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій статті 53 МК України (подані документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, мають ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари), є підставою для витребування додаткових документів, перелік яких наведений у цій нормі. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Такий висновок щодо застосування норм статей 53, 54 МК України Верховний Суд зробив в ряді постанов, зокрема в постановах від 27 березня 2020 року у справі №540/2605/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №420/4820/19.
Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару за основним методом - за ціною договору (контракту).
Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товару, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний за ціною договору (контракту) щодо товару, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товару; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товару; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товару, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товару не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Відповідно до частини шостої статті 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Наведені норми зобов`язують митницю зазначати конкретні обставини, які викликали сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовiрностi.
Згідно з частиною першою статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
У розглядуваному випадку спірне рішення прийняте відповідачем з підстав, визначених пунктом 2 частини шостої статті 54 МК України: декларант не надав усіх додаткових документів, витребуваних митницею, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, а подані до митного оформлення документи містять розбіжності.
Як визначено частиною другою статті 58 МК України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті (частина четверта статті 58 МК України).
У розумінні частини п`ятої статті 58 МК України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, – це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Повний перелік витрат, які підлягають додаванню до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари при визначенні митної вартості, визначений частиною десятою статті 58 МК України.
При перевірці судом у разі оскарження декларантом рішення про коригування митної вартості підлягають встановленню обставини та відомості, щодо яких у митного органу виникли сумніви, обґрунтованість причин та підстав витребовування додаткових документів, неможливості визначення митної вартості за обраним декларантом методом та поданими й додатково витребуваними документами (вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі №300/784/24).
Надаючи оцінку доводам сторін у справі, зокрема, щодо наявності у митного органу підстав для витребування додаткових документів, суд зазначає, що для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом – за ціною договору (контракту) позивач надав документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України: зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів від 02 січня 2024 року №02/01/2024 (а.с.18-20), рахунок-проформу від 24 березня 2026 року №2601008081 (а.с.26), рахунок-фактуру (інвойс) від 10 квітня 2026 року №2601008081 (а.с.22), платіжну інструкцію в іноземній валюті від 09 квітня 2026 року №917 (а.с.29), договір перевезення вантажів у міжнародних сполученнях від 01 січня 2024 року №1 (а.с.37-38), договір на перевезення від 13 лютого 2023 року №Р-2372 (а.с.40-41), заявку на перевезення №4539 до договору від 01 січня 2024 року №1 (а.с.36), довідку про вартість перевезення від 10 квітня 2026 року (а.с.39), лист ФОП ОСОБА_1 від 10 квітня 2026 року про залучення перевізника (а.с.43), рахунок на оплату транспортно-експедиційних послуг від 10 квітня 2026 року №4539 (а.с.43).
Разом із цими документами декларант надав прайс-лист виробника товару від 20 березня 2026 року (а.с.44), оборотно-сальдову відомість по рахунку 3712 по контракту від 02 січня 2024 року №02/01/2024 за період 01 січня 2026 року -10 квітня 2026 року (а.с.45), картку рахунку 3712 (а.с.45 зворот-46), сертифікат якості від 10 квітня 2026 року (а.с.101 зворот), міжнародну автотранспортну накладну від 10 квітня 2026 року №2601008081 (а.с.24), пакувальний лист від 10 квітня 2026 року (а.с.25), міжнародний ветеринарний сертифікат від 10 квітня 2026 року №DE-0108003-97600198 (а.с.30), декларацію країни відправлення №26DE533083697393B1 від 10 квітня 2026 року (а.с.27).
На думку суду, подані декларантом відповідно до частини другої статті 53 МК України документи підтверджують складові митної вартості за першим (основним) методом, дозволяють ідентифікувати оцінюваний товар та містять об`єктивні дані, що піддаються обчисленню.
Так контрактом від 02 січня 2024 року №02/01/2024, укладеним між ТзОВ “Євроімпорт Груп” (покупець) та компанією Boseler Goldschmaus GmbH & Co. KG (продавець), визначено предмет та умови поставки, основні зобов`язання продавця та покупця (а.с.17-20).
Згідно з пунктом 1 контракту від 02 січня 2024 року №02/01/2024 продавець продає, а покупець купує м`ясні продукти та продукти з птиці в асортименті, що обумовлені кількістю, цінами та умовами поставки вказаними окремо в інвойсах та можливих додатках до договору, які є невід`ємною частиною цього договору та завіряються печатками та підписами сторін; відправник товару за цим договором вказується в товаросупровідних документах на кожну окрему партію товару; асортимент, одиниця виміру, кількість, фасування та упаковка, ціна за одиницю продукції та загальна вартість товару вказується в інвойсі; продавець повинен відвантажити товар в експортній упаковці, яка узгоджується сторонами в інвойсі; упаковка не повинна мати механічних пошкоджень.
Також відповідно до умов договору купівлі-продажу від 02 січня 2024 року №02/01/2024 продавець відповідно до отриманої від покупця заявки оформлює проформу і передає його на адресу покупця електронним зв`язком (підпункт 2.2.2); оплата товару здійснюється в євро на умовах повної передоплати, якщо інше не погоджено сторонами у відповідному додатку до цього договору або інвойсах (пункт 4.4).
Продавцем – компанією Boseler Goldschmaus GmbH & Co. KG на виконання пункту 2.2.2 договору купівлі-продажу від 02 січня 2024 року №02/01/2024 було оформлено рахунок-проформу від 24 березня 2026 року №2601008081, відповідно до якої вартість товару – замороженого свинячого сала без шкіри, м`якого вагою 21000,00 кг становить 12180,00 євро. У примітці також визначено допустиму розбіжність у кількості товару плюс/мінус 10% та приблизну дату завантаження – 08 квітня 2026 року (а.с.26).
Оплату товару у розмірі, визначеному у рахунку-проформі від 24 березня 2026 року №2601008081 (12180,00 євро), позивач здійснив платіжною інструкцією від 09 квітня 2026 року №917 (а.с.29).
Суд враховує позицію Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №815/329/17, за змістом якої фактична оплата за поставлений товар, як і спосіб здійснення такої оплати (готівковий, безготівковий), так і часові рамки оплати (передоплата, післяплата, відстрочка) не впливають на ціну (розмір оплати) товару, що передбачена контрактом (з урахування додаткових платежів, якщо такі передбачені чи здійснені). Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №420/18880/21.
Згідно з інвойсом від 10 квітня 2026 року №2601008081 відбулась поставка вказаного товару вагою 20931,00 кг на суму 12139,98 євро, тобто в межах допустимої похибки (а.с.22).
Ідентифікаційні ознаки товару, умови поставки, вартість в рахунку-фактурі (інвойсі) від 10 квітня 2026 року №2601008081 замороженого свинячого сала без шкіри, м`якого – 12139,98 євро відповідають інформації, зазначеній в МД №26UA205140020586U2 від 13 квітня 2026 року (графа 22).
Суд наголошує, що ціна продажу імпортованих товарів - це ціна, зазначена саме відправником (продавцем) у рахунках-фактурах, які згідно з частиною другою статті 53 МК України є документами, що підтверджують митну вартість товару.
Отже, заявлена декларантом за першим методом фактурна вартість оцінюваного товару підтверджується поданими до митного оформлення документами.
За правилами частини десятої статті 58 МК України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України (пункт 5), витрати на страхування цих товарів (пункт 7).
Згідно з пунктами 6, 8 частини другої статті 53 МК України декларант має обов`язок подати документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, лише якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару; страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування, – лише якщо здійснювалося страхування.
Як вбачається з інвойсу від 10 квітня 2026 року №2601008081, сторонами узгоджено умови поставки товару – FCA, Гаррель (Німеччина).
Умови FCA означають, що продавець доставить вантаж, який пройшов митне очищення, зазначеному покупцем перевізнику до названого місця. Пункт призначення FCA – це кінцевий пункт доставки, куди вантаж доставляє продавець; всі витрати після доставки товару несе покупець.
Визначаючи митну вартість за першим методом, декларант відповідно до частини десятої статті 58 МК України до фактурної вартості додав також витрати на перевезення товару на заявлених умовах поставки до кордону України у сумі 80000,00 грн.
Як виснував Верховний Суд у постанові від 31 травня 2019 року у справі №804/16553/14, якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (якими) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року у справі №520/6058/24.
ТзОВ “Євроімпорт Груп” для підтвердження понесення витрат на транспортування відповідачу було надало до митного оформлення договір перевезення вантажів у міжнародних сполученнях від 01 січня 2024 року №1 (а.с.37-38), договір на перевезення від 13 лютого 2023 року №Р-2372 (а.с.40-41), заявку на перевезення №4539 до договору від 01 січня 2024 року №1 (а.с.36), довідку про вартість перевезення від 10 квітня 2026 року (а.с.39), лист ФОП ОСОБА_1 від 10 квітня 2026 року про залучення перевізника (а.с.43), рахунок на оплату транспортно-експедиційних послуг від 10 квітня 2026 року №4539 (а.с.43).
Суд із матеріалів справи встановив, що між ТзОВ “Євроімпорт Груп” (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (експедитор) було укладено договір від 01 січня 2024 року №1, відповідно до пункту 1.1 якого замовник замовляє, а експедитор надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях відповідно до узгоджених сторонами заявок (а.с.37-38).
01 січня 2024 року сторонами складено заявку №4539 (а.с.36) на перевезення товару за маршрутом: Гаррель (Німеччина) - Луцьк (Україна), узгодивши вартість перевезення 105000,00 грн.
У листі від 10 квітня 2026 року ФОП ОСОБА_1 повідомив, що для виконання мов заявки від 10 квітня 2026 року №4539 згідно з договором від 01 січня 2024 року №1 було залучено третю особу - ФОП ОСОБА_2 (а.с.42).
Взаємовідносини між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (перевізник) визначені договором від 13 лютого 2023 року №Р-2372 (а.с.40-41).
ФОП ОСОБА_1 довідкою від 10 квітня 2026 року підтвердив, що транспортні витрати по маршруту Гаррель (Німеччина) - Луцьк (Україна) складають 105000,00 грн, з них: Гаррель (Німеччина) - митний перехід Дорогуськ/Ягодин – 80000,00 грн, митний перехід Дорогуськ/Ягодин (Україна) – Луцьк (Україна) – 24000,00 грн; експедиційні послуги по території України – 1000,00 грн (а.с.39); страхування вантажу не проводилося.
Окрім цих витрат, жодних інших витрат, позивачем понесено не було; інше не випливає із досліджених документів.
Відповідно до приписів частин десятої, одинадцятої статті 58 МК України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються витрати до місця ввезення на митну територію України. При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, не допускається включення ніяких інших витрат, крім тих, що передбачені у цій статті. До митної вартості не включаються витрати або кошти за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, що документально підтверджені та які піддаються обчисленню, зокрема, витрати на транспортування після ввезення.
Суд також враховує, що для цілей оподаткування відповідно до підпункту “ж” пункту 186.3 статті 186 Податкового кодексу України місцем постачання транспортно- експедиторських послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання.
Винагорода за експедиційні послуги (експедиторська винагорода, яка окремо виділена в рахунку на оплату від 10 квітня 2026 року №4539) не є витратами транспортування товарів до місця ввезення на митну територію України і така винагорода за межами митної території України не передбачена (обидві сторони договору зареєстровані та є резидентами України).
З огляду на сказане доводи відповідача про наявність сумнівів у тому, що до митної вартості включено не всі складові, є безпідставними.
З приводу висновку відповідача про непропорційність транспортних витрат (вартість перевезення товару за один кілометр по Україні перевищує вартість перевезення товару за один кілометр за межами України), то суд зауважує, що перевізник самостійно визначає розмір транспортних витрат по всьому маршруту, формуючи ціну з огляду на різні ціноутворюючі фактори (як-от вартість пального, відрядні витрати, технічний стан доріг, витрачений час у дорозі і т.п.). При цьому митний орган не уповноважений у рішенні про коригування митної вартості товарів перевіряти економічну доцільність визначення вартості перевезення товару до митного кордону України та подальшу вартість такого перевезення товару до пункту призначення.
Суд наголошує, що вимога про надання додаткових документів відповідно до частини третьої статті 53 МК України є обґрунтованою тільки тоді, якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або відсутні відомості про усі числові значення складових митної вартості товарів.
Відповідач же не встановив (не довів) наявність таких розбіжностей, які дійсно мають вплив на правильність визначення митної вартості, або ж ознак підробки у поданих документах чи відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар згідно з умовами поставки, визначеними договірними сторонами (продавцем та покупцем), а сумніви митного органу щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях.
Суд повторює, що в процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Документом, що містить вартість та ідентифікаційні ознаки імпортованого товару є зовнішньоекономічний контракт від 02 січня 2024 року №02/01/2024 та/або рахунок-фактура (інвойс) від 10 квітня 2026 року №2601008081. Витребовуючи висновок про вартісні та якісні характеристики оцінюваного товару, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями, відповідач не навів обґрунтування, які складові митної вартості такий документ має підтвердити та яким чином він може підтвердити чи спростувати відомості офіційно виданих продавцем товару документів щодо ціни товару, недійсність чи ознаки підробки щодо яких не виявлено. Водночас декларантом було надано прайс-лист виробника (продавця) (а.с.98).
Витребування митним органом страхових документів є некоректним за обставин справи, оскільки відомості про те, що страхування за рахунок ТзОВ “Євроімпорт Груп” не здійснювалося, значилися в довідці від 10 квітня 2026 року (а.с.39), а з інших документів не випливає зворотне.
З приводу вимоги про надання банківських платіжних документів та виписки з бухгалтерської документації, то вище було зазначено, що оплата за товар здійснена платіжною інструкцією в іноземній валюті від 09 квітня 2026 року №917 (а.с.29), а строк оплати рахунку перевізника від 10 квітня 2026 року на момент митного оформлення ще не настав (згідно з пунктом 5.2 договору від 01 січня 2024 року – протягом 21 календарного дня з дати пред`явлення рахунка). Крім того, до митного оформлення було надано оборотно-сальдову відомість по рахунку 3712 за період 01 січня 2026 року-10 квітня 2026 року (а.с.45), картку рахунку 3712 (а.с.45 зворот-46), тож не зрозуміло, які ще документи мав подати позивач та що саме підтверджувати.
Суд зауважує, що митна декларація країни відправлення підтверджує проходження товару (вантажем) митного оформлення в країні відправлення та в розумінні частини другої статті 53 МК України не є документом, який підтверджує митну вартість товарів, натомість відповідно до частини шостої статті 53 МК України її декларант може подати за власним бажанням.
До митного оформлення була подана митна декларація країни відправлення №26DE533083697393B1 від 10 квітня 2026 року (а.с.27), яка містить відомості про постачальника та покупця, кількість товару, номер комерційного інвойсу, яким визначаються основні характеристики товару, у тому числі вартісні показники, що дозволяє ідентифікувати партію товару.
Суд погоджується із позивачем, що у розглядуваному випадку саме рахунок-фактура (інвойс) разом із зовнішньоекономічним контрактом, банківськими платіжними документами, що підтверджують оплату за товар, транспортні (перевізні) документи у цьому разі є тими документами, які в сукупності підтверджують митну вартість товару та пояснюють числові значення складових митної вартості, на підставі яких саме і проводився розрахунок митної вартості декларантом.
При вирішенні спору суд враховує, що застосування другорядного - резервного методу визначення митної вартості товару передбачене статтею 64 МК України, згідно з якою у разі якщо митна вартість товару не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митним органом митних вартостях.
Із тексту спірного рішення слідує, що митним органом коригування митної вартості товару було здійснено за резервним методом на підставі цінової інформації ЄАІС Держмитслужби на рівні – 1,10 дол. США/ кг (МД №UA205140/2026/005464 від 02 лютого 2026 року), зміст якої перевірити суд позбавлений можливості (суду не надана).
За усталеною та послідовною практикою Верховного Суду (постанови від 10 червня 2021 року у справі №815/6854/17, від 14 липня 2020 року у справі №809/1734/16) митний орган, здійснюючи митний контроль, зокрема, при визначені митної вартості, має діяти у спосіб, який визначено МК України. При цьому наявна інформація, яка міститься в Автоматизованій системі аналізу та управління ризиками (АСАУР), повинна мати лише допоміжний характер. Митним законодавством встановлений вичерпний перелік документів, які зобов`язаний надати декларант на підтвердження митної вартості товару. Наявність в АСАУР інформації про те, що митна вартість раніше імпортованих товарів, випущених у вільний обіг, є більшою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав, що обумовлюють межі і способи здійснення контролю митної вартості, не утворює підстав для відмови у визнанні заявленої декларантом митної вартості за основним методом та її визначення за іншим методом, адже торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії волі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо).
Тому формально нижчий рівень митної вартості імпортованого товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватись як заниження декларантом митної вартості та не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою та самостійною підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за обраним декларантом методом.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням та оцінки усіх обставин та фактів, що мають значення. Сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого особою, та вартістю подібних (аналогічних) товарів, що розмитнювались цією ж чи іншими особами у попередніх періодах, ще не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів. Розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості та, як наслідок, коригування митної вартості за другорядними методами (таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі №300/784/24).
Разом з тим, у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина сьома статті 54 МК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку суду, відповідач не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товару чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар (чи підлягає сплаті), та що такі документи не дають можливість здійснити митне оформлення товару за визначеною декларантом митною вартістю товару. Тому підстави вважати, що рішення відповідача від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм частини другої статті 55 МК України, відсутні, а отже це рішення підлягає скасуванню як протиправне.
Таким чином, позов належить задовольнити повністю.
Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Частинами першою, третьою статті 139 КАС України обумовлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору у сумі 2662,40 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн та у зв`язку із залученням перекладача у сумі 2448,00 грн.
Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Усі витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є наслідком відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 17 січня 2024 року №1701/2024-01 (а.с.60-62), за умовами якого клієнт - ТзОВ “Євроімпорт Груп” доручає, а Адвокатське об`єднання “Магніт” приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором; загальна сума договору є величиною змінною і складається із суми вартості усіх послуг з надання правової допомоги, наданих на підставі цього договору; сума оплати має бути взаємно погоджена заздалегідь відповідно до об`єму послуг шляхом укладення додаткових угод та/або додатків до цього договору; за результатом надання юридичних послуг складається акт, що підписується представниками кожної із сторін.
Суд зауважує, що акт виконання послуг не було надано, а зміст договору не дозволяє встановити надання Адвокатським об`єднанням “Магніт” послуг правничої допомоги ТзОВ “Євроімпорт Груп” саме щодо оскарження у суді рішення Волинської митниці від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2. Тому суд констатує, що подані документи не відповідають критерію належності доказу.
Відсутність документального підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у цій справі, є підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Статтею 143 КАС України визначено, що у разі, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Однак позивач не подавав у порядку, визначеному статтею 143 КАС України, заяву про неможливість (наявність поважних причин) подати разом із заявами по суті справи докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат.
Таким чином, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із перекладом на українську мову документів, складених іноземною мовою, що подавалися до митного оформлення та які є письмовими доказами у цій справі, суд керується приписами частин п`ятої - восьмої статті 137 КАС України, згідно з якими розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №160/7049/19, які полягають у такому.
Склад та розмір витрат, пов`язаних із залученням перекладача, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із залученням перекладача, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на залучення перекладача, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суду надано рахунок-фактуру від 22 квітня 2026 року №1220 на суму 2448,00 грн (а.с.58), платіжну інструкцію від 22 квітня 2026 року №2950 (а.с.59).
Відповідно до рахунка-фактури від 22 квітня 2026 року №1220 вартість виконання ТзОВ “Бюро перекладів “Ексленг” послуг перекладу документів під рішення від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 у кількості 10,2 аркуша становить 2448,00 грн, сплата яких підтверджена платіжною інструкцією від 22 квітня 2026 року №2950.
Зважаючи на обсяг послуг, складність роботи, суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу у повному обсязі витрат на залучення перекладача (для перекладу документів у справі) відсутні. Керуючись принципом співмірності цих витрат обсягу виконаної роботи (з урахуванням обсягу текстової інформації, перекладеної на українську мову, частина якої є шаблонною), на користь позивача за рахунок відповідача належить стягнути витрати у розмірі 1500,00 грн.
Позивач сплатив судовий збір у сумі 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 22 квітня 2026 року №2948, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.12, 68).
Таким чином, оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судові витрати у сумі 4162,40 грн (2662,40 грн - витрати, пов`язані зі сплатою судового збору; 1500,00 грн - витрати на залучення перекладача).
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроімпорт Груп” (03126, місто Київ, вулиця Академіка Білецького, будинок 34, офіс 31, ідентифікаційний код юридичної особи 45372374) до Волинської митниці (44350, Волинська область, село Римачі, вулиця Призалізнична, будинок 13, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 43958385) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Волинської митниці від 13 квітня 2026 року №UA205140/2026/000043/2 про коригування митної вартості товарів.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроімпорт Груп” за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці судові витрати у сумі 4162,40 (чотири тисячі сто шістдесят дві грн 40 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк