УХВАЛА

08 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 320/24166/24
адміністративне провадження № К/990/29097/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу адвоката Гнатюка Мирослава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі №320/24166/24 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора про визнання протиправними та нечинними окремих положень Порядку №221,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генерального прокурора, в якому просив: 
- визнати протиправними (такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили - пункту 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-1X «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») та нечинними окремі положення Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221, а саме:
- підпункт 1 пункту 5 розділу І, що визначає предмет атестації у виді оцінки загальних здібностей та навичок;
- підпункт 2 пункту 6 розділу І, що включає до етапів атестації складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
- абзац 3 пункту 11 розділу І, що визначає випадки, умови та підстави перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп?ютерної техніки;
- пункт 5 розділу ІІ, що визначає не допущення до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички прокурора, який за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал;
- розділ ІІІ «Складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»;
- абзац 1 пункту 1 розділу IV, яким визначено, що у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди;
- додаток №1 в частині встановлення форми рішень кадрових комісій про допуск прокурорів до складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички та рішення про неуспішне проходження прокурорами атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
19 травня 2026 року адвокат Гнатюк Мирослав Миколайович, який діє в інтересах ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі №320/24166/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2026 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) - Смоковича М.І., суддів Кашпур О.В., Мацедонська В.Е. для розгляду цієї справи.
02 червня 2026 року суддею Смоковичем М.І. заявлено самовідвід від участі у розгляді цієї касаційної скарги, з тих підстав, що він особисто знайомий із позивачем та працював разом в органах прокуратури Волинської області, що може викликати сумніви у його неупередженості під час розгляду даного спору. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року заяву судді Смоковича М.І. про самовідвід - задоволено. Відведено суддю Смоковича М.І. від участі у розгляді справи №320/24166/24. Передано матеріали касаційної скарги №320/24166/24 (провадження №К/990/22843/26) до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому КАС України, Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасовими засадами використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді.
03 червня 2026 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду судової справи №320/24166/24 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Кашпур О.В., судді: Жук А.В., Мацедонська В.Е.
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року касаційну скаргу адвоката Гнатюка Мирослава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі №320/24166/24 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора про визнання протиправними та нечинними окремих положень Порядку №221 - повернуто особі, яка її подала.
23 червня 2026 року адвокат Гнатюк Мирослав Миколайович, який діє в інтересах ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі №320/24166/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, вказує, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми статті 4 та частини другої статті 9 Закону України «Про прокуратуру», статті 7 КАС України, а саме без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №520/2098/19, від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19.
З цього приводу, Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Однак, наведене скаржником обґрунтування не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки, хоча скаржник і посилається на статтю 7 КАС України, статтю 4 Закону України «Про прокуратуру», пункти 12, 13 розділу ІІ Закону №113-IX та постанови Верховного Суду, однак не зазначає, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування кожної із наведених норм права був сформульований у відповідній постанові, який конкретний висновок суду апеляційної інстанції йому суперечить та не обґрунтовує подібність правовідносин у справах. Наведені доводи зводяться до викладення власного розуміння меж повноважень Генерального прокурора та тлумачення положень Закону №113-IX, тоді як посилання на загальні правові позиції Верховного Суду щодо принципу верховенства права та співвідношення нормативно-правових актів різної юридичної сили саме по собі не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
В обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує, що судом неправильно застосовано пункти 12, 13 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» щодо меж дискреційних повноважень Генерального прокурора при затвердженні підзаконного нормативно-правового акту в частині визначення предмета атестації прокурорів та його співвідношення з етапами атестації - за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм у подібних правовідносинах.
Разом із тим наведене обґрунтування не дає підстав для висновку про наявність передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження.
Хоча скаржник визначає норми права, щодо застосування яких, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду, та формулює питання щодо меж дискреційних повноважень Генерального прокурора при затвердженні Порядку проходження прокурорами атестації, наведені доводи не враховують змісту висновків суду апеляційної інстанції, покладених в основу оскаржуваного судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що пунктом 13 розділу ІІ Закону №113-ІХ прямо передбачено можливість включення до атестації інших етапів, перелік яких визначається Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим Генеральним прокурором, у зв`язку з чим дійшов висновку про відповідність оскаржуваних положень Порядку №221 вимогам Закону №113-ІХ.
Натомість доводи касаційної скарги спрямовані на формування загального висновку щодо меж дискреційних повноважень Генерального прокурора, однак не містять обґрунтування того, яке саме питання застосування пунктів 12, 13 розділу ІІ Закону №113-ІХ, вирішення якого було необхідним для ухвалення оскаржуваного судового рішення, залишається невизначеним та потребує формування Верховним Судом правового висновку.
За таких обставин наведені скаржником доводи не свідчать про необхідність формування Верховним Судом нового висновку щодо застосування зазначених норм права у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу адвоката Гнатюка Мирослава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі №320/24166/24 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора про визнання протиправними та нечинними окремих положень Порядку №221 - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур