Справа № 761/40658/25
Провадження № 2/761/4678/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-
ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Києва 24 вересня 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Позиція позивача.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" (надалі відповідач) розміщено публікацію «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_1. 
У вказаній публікації відповідач свідомо розмістив неправдиву інформацію про ОСОБА_1 (надалі позивач). Зокрема наступну:
1) « Перший і найбільш очевидний обман - це сама наукова робота. Дисертація ОСОБА_1 є масштабним прикладом академічного плагіату, при чому - зробленого, схоже, за участі її ж наукового керівника, доктора юридичних наук ОСОБА_2 . Розберемо факти, які на це вказують.
Чужі статті - під власним прізвищем
Усі (без винятку!) її наукові публікації раніше вже були опубліковані іншими авторами. Наприклад:
«Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції» (2022 рік) ідентична публікації ОСОБА_3 (2019), науковим керівником якого був ОСОБА_2. Незначні відмінності тільки в назві.
«Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022) повністю збігається з підрозділом 3.1 дисертації ОСОБА_3 2020 року, включно з висновками.
«Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022). У цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю.
«Дотримання критеріїв надання публічних послуг як один із інструментів запобігання корупції» (2023) є дослівним дублем публікації ОСОБА_2 у співавторстві з іншою викладачкою. Для повторної публікації вигадали нову назву, але сам текст статті залишився незмінним.
Отже, текст всіх статей ОСОБА_1 є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску».
2) «Дисертація як копіпаст
Детальний аналіз повного тексту показує: усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів. Наприклад:
… "наукова новизна рівня "уперше" повністю збігається з пунктами дисертації ОСОБА_3 ;
… рівень "удосконалено" складається зі статті 2013 року іншого автора та з тексту дисертації ОСОБА_6 (2017) науковим керівником якої теж був ОСОБА_2 .
"Дістали подальшого розвитку" в дисертації ОСОБА_1 повністю скопійований завершальний абзац першого розділу з дисертації 2017 року іншої авторки та частково висновок з тез ОСОБА_2 .
Отже, дисертація ОСОБА_1 не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.»
3) «Всі її фахові публікації містять академічний плагіат, тобто взагалі не можуть зараховуватися як авторський доробок. Іншими словами, у неї відсутні фахові публікації». 
4) «Отже, суддя ОСОБА_1 не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи. Дисертація ОСОБА_1 є очевидно зробленою на замовлення за участі її наукового керівника ОСОБА_2 та за ймовірного сприяння керівництва закладу державної освіти "Університет митної справи та фінансів".».
Однак, поширена відповідачем інформація спрямована на створення негативного враження про особу позивача, оскільки відповідач звинувачує позивача у академійчній недоброчесності, а поширення цієї неправдивої та негативної інформації безумовно порочить честь, гідність та завдає шкоду діловій репутації позивача.
Так, представник позивача зазначає, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації відносно позивача відповідач допустив порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до його гідності і честі, та на недоторканість ділової репутації, оскільки така інформація є фактичними твердженнями, а не висловленням відповідачем критики, думок та переконань, та до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, які стосуються поширення оціночних суджень у формі критики, думок, переконань тощо та необхідності публічним особам бути більш толерантними до критики.
При цьому, розповсюдження необґрунтованої та надуманої інформації щодо особи у формі фактичних тверджень однозначно повинно трактуватися як порушення її особистих немайнових прав та захищатися в судовому порядку.
Порушені немайнові права поширенням недостовірної інформації у формі фактичних тверджень незалежно від того про публічну особу або пересічного громадянина підлягають однаковому судовому захисту, а тому позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь і гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену
«ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" на сайті за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» у наступних фразах:
« Перший і найбільш очевидний обман - це сама наукова робота. Дисертація ОСОБА_1 є масштабним прикладом академічного плагіату, при чому - зробленого, схоже, за участі її ж наукового керівника, доктора юридичних наук ОСОБА_2 . Розберемо факти, які на це вказують.
Чужі статті - під власним прізвищем
Усі (без винятку!) її наукові публікації раніше вже були опубліковані іншими авторами. Наприклад:
«Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції» (2022 рік) ідентична публікації ОСОБА_3 (2019), науковим керівником якого був ОСОБА_2 . Незначні відмінності тільки в назві.
«Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022) повністю збігається з підрозділом 3.1 дисертації ОСОБА_3 2020 року, включно з висновками.
«Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022). У цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю.
«Дотримання критеріїв надання публічних послуг як один із інструментів запобігання корупції» (2023) є дослівним дублем публікації ОСОБА_2 у співавторстві з іншою викладачкою. Для повторної публікації вигадали нову назву, але сам текст статті залишився незмінним.
Отже, текст всіх статей ОСОБА_1 є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску».
«Дисертація як копіпаст
Детальний аналіз повного тексту показує: усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів. Наприклад:
… "наукова новизна рівня "уперше" повністю збігається з пунктами дисертації ОСОБА_3 ;
… рівень "удосконалено" складається зі статті 2013 року іншого автора та з тексту дисертації ОСОБА_6 (2017) науковим керівником якої теж був ОСОБА_2 .
"Дістали подальшого розвитку" в дисертації ОСОБА_1 повністю скопійований завершальний абзац першого розділу з дисертації 2017 року іншої авторки та частково висновок з тез ОСОБА_2 .
Отже, дисертація ОСОБА_1 не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.»
«Всі її фахові публікації містять академічний плагіат, тобто взагалі не можуть зараховуватися як авторський доробок. Іншими словами, у неї відсутні фахові публікації». 
«Отже, суддя ОСОБА_1 не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи. Дисертація ОСОБА_1 є очевидно зробленою на замовлення за участі її наукового керівника ОСОБА_2 та за ймовірного сприяння керівництва закладу державної освіти "Університет митної справи та фінансів"».
Позиція відповідача - Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ».
Представник відповідача у своєму відзиві вказує, що заперечує проти позовних вимог, викладених позивачем у позовній заяві, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, та просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Зазначає, що матеріали не містять належних доказів, що поширена інформація є недостовірною, позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування сукупності обставин передбачених п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», за яких може бути задоволено його позовну заяву. Поширена інформація є оціночним судженням відповідача щодо ознак академічного плагіату в роботах позивачки, що були використані для здобуття наукового ступеня. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказана інформація про позивача порушує її особисті немайнові права. Вимогу про видалення оскаржуваної інформації відповідач вважає необґрунтованою, оскільки оскаржувана інформація є оціночними судженнями, порівнянням та оцінкою документів, які є у публічному доступі.
Рух справи.
25 вересня 2025 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання вказаної ухвали, оскільки подана заява не відповідала вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.
10 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
14 жовтня 2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
14 листопада 2025 року від представника відповідача - Громадська організація «Фундація Деюре» -адвоката Воробйова Євгена Леонідовича надійшла заява про огляд доказів за їх місцезнаходженням в порядку ст. 85 ЦПК України, а саме: оглянути публікацію за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1, з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» за її місцезнаходженням, тобто в мережі Інтернет. Під час огляду згаданої публікації, оглянути всі гіперпосилання, які містить згадана публікація, а також властивості документів, які прикріплені до гіперпосилань та інші мсця зереження даних в мережі Інтернетта на які є послання увідзиві з метою фіксування їх змісту.
14.11.2025 року від представника відповідача надійшов відзив та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, заява про виклик свідка у порядку ст. 91 ЦПК України, заява про огляд доказів за їх місцезнаходженням в порядку ст. 85 ЦПК України.
19.11.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, а також заперечення щодо задоволення клопотань сторони відповідача, а саме про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, виклику та допиту свідка, огляд та долучення доказів, а також заява про залишення позову в частині без розгляду, в якій позивач , просила суд позов в частині: 
визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену «ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" на сайті за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» у наступній фразі: «Всі її фахові публікації містять академічний плагіат, тобто взагалі не можуть зараховуватися як авторський доробок. Іншими словами, у неї відсутні фахові публікації» та 
зобов`язання «ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили видалити недостовірну інформацію поширену «ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" на сайті за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» у наступній фразі: Всі її фахові публікації містять академічний плагіат, тобто взагалі не можуть зараховуватися як авторський доробок. Іншими словами, у неї відсутні фахові публікації» - залишити без розгляду.
03.08.2026 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва заяву представника відповідача - Громадська організація «Фундація Деюре» -адвоката Воробйова Євгена Леонідовича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - залишено без задоволення.
03.08.2026 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача - Громадська організація «Фундація Деюре» - адвоката Воробйова Євгена Леонідовича про огляд доказів за їх місцезнаходженням в порядку ст. 85 ЦПК України.
03.08.2026 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва відмовити у задовленні клопотання представника відповідача - Громадська організація «Фундація Деюре» -адвоката Воробйова Євгена Леонідовича про виклик свідка у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Як вбачається з наявних у матеріалах даної справи доказів, а саме: роздруківки (принскрин) публікації «ІНФОРМАЦІЯ_3» на веб-сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" за адресою у мережі Інтернет: «ІНФОРМАЦІЯ_1, встановив, що відповідачем в мережі Інтернет було поширено інформацію про позивача, що дисертація позивача є масштабним прикладом академічного плагіату; текст всіх статей позивача є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску; дисертація позивача не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.
Поширення вказаної інформації про позивача здійснене на сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ", де розміщено публікацію «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У вказаній публікації відповідач розмістив наступну інформацію:
1) « Перший і найбільш очевидний обман - це сама наукова робота. Дисертація ОСОБА_1 є масштабним прикладом академічного плагіату, при чому - зробленого, схоже, за участі її ж наукового керівника, доктора юридичних наук ОСОБА_2 . Розберемо факти, які на це вказують.
Чужі статті - під власним прізвищем
Усі (без винятку!) її наукові публікації раніше вже були опубліковані іншими авторами. Наприклад:
• «Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції» (2022 рік) ідентична публікації ОСОБА_3 (2019), науковим керівником якого був ОСОБА_2. Незначні відмінності тільки в назві.
• «Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022) повністю збігається з підрозділом 3.1 дисертації ОСОБА_3 2020 року, включно з висновками.
• «Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022). У цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю.
• «Дотримання критеріїв надання публічних послуг як один із інструментів запобігання корупції» (2023) є дослівним дублем публікації ОСОБА_2 у співавторстві з іншою викладачкою. Для повторної публікації вигадали нову назву, але сам текст статті залишився незмінним.
Отже, текст всіх статей ОСОБА_1 є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску».
2) «Дисертація як копіпаст
Детальний аналіз повного тексту показує: усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів. Наприклад:
• "наукова новизна рівня "уперше" повністю збігається з пунктами дисертації ОСОБА_3 ;
• рівень "удосконалено" складається зі статті 2013 року іншого автора та з тексту дисертації ОСОБА_6 (2017) науковим керівником якої теж був ОСОБА_2 .
"Дістали подальшого розвитку" в дисертації ОСОБА_1 повністю скопійований завершальний абзац першого розділу з дисертації 2017 року іншої авторки та частково висновок з тез ОСОБА_2 .
Отже, дисертація ОСОБА_1 не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.»
4) «Отже, суддя ОСОБА_1 не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи. Дисертація ОСОБА_1 є очевидно зробленою на замовлення за участі її наукового керівника ОСОБА_2 та за ймовірного сприяння керівництва закладу державної освіти "Університет митної справи та фінансів".»
На думку суду, першочерговим у даній категорії справ є встановлення особи, якою було поширено спірну інформації та/або безпосереднього автора такої інформації, оскільки звернення із позовними вимогами до особи, яка не є належним відповідачем у справі, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Як вбачається зі змісту долучених до матеріалів документів та заяв сторін по суті даної справи, фактично визнається приналежність веб-сайту відповідачу.
Суд погоджується з твердженнями позивача стосовно того, що належним відповідачем у даній справі є власник веб-сайту та автор оскаржуваної інформації.
Зазначені докази суд вважає належними, допустимими і достатніми для встановлення цих обставин.
Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно із ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 (далі - «Постанова Пленуму ВС України №1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (пункт 9 Постанови Пленуму ВС України №1).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 Постанови №1 від 27 лютого 2009 р. зазначив, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Тобто достатньо встановити сам факт доведення інформації до відома хоча б однієї особи, аби констатувати наявність ознаки "поширення", незалежно від подальшого використання чи мети.
Обов`язок доведення факту поширення інформації відповідачем покладається на позивача (п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. №1).
Враховуючи викладене, можна констатувати, що опублікована на сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" публікація «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет є поширенням інформації.
За таких обставин, суд приходить до однозначних висновків про доведеність позивачем факту поширення відповідачами оскаржуваної інформації, яка була доведена до невизначеного кола осіб через мережу Інтернет.
З тексту публікації вбачається, що відповідач - ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" чітко розповідає про дії, які, на думку відповідача, пов`язані з використанням чужих наукових текстів позивачем - ОСОБА_1 , із зазначенням прізвища та фактичних обставин. Крім імені та прізвища позивача, також неодноразово вказано її посаду - суддя.
Відтак суд зазначає, що сукупність наведених у публікації відомостей - а саме неодноразове зазначення прізвища та імені позивача, вказівка на займану нею посаду судді, а також згадування її професійної та наукової діяльності - унеможливлює будь-яке інше тлумачення щодо кола осіб, яких стосується спірна інформація.
За таких обставин суд дійшов висновку, що спірна публікація дозволяє однозначно ідентифікувати позивача як конкретну фізичну особу, а отже, поширена інформація безпосередньо стосується саме її, незалежно від відсутності/наявності додаткових ідентифікаційних ознак чи застережень з боку відповідача.
Суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що неодноразове використання у публікації прізвища ОСОБА_1 , її посади та наукових здобутків, є беззаперечним свідченням того, що спірне інформація в публікації на зазначеному ресурсі в мережі Інтернет, стосується саме позивача.
Посилання відповідача на узагальнений характер викладених відомостей щодо суддів загалом, які часто отримують наукові ступені та нібито абстрактність викладених тверджень не спростовують зазначеного висновку, оскільки зміст публікації, її структура та контекст сприймаються пересічним користувачем як такі, що стосуються конкретно позивача.
Згідно п. 15 Постанова Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Інформація про те, що позивачем під час написання дисертації здійснено академічний плагіат, використано чужі роботи та статті під власним іменем, твердження, що усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів, а також висновок, що позивач не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, оскільки вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи, є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, та підтверджується наступним.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вказана інформація є недостовірною з огляду на наступне.
Щодо статті: «Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції».
Дослідивши зміст статті «Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції», а також зіставивши її з публікацією ОСОБА_3 , Суд встановив відсутність текстових запозичень, ідентичних або істотно подібних фрагментів, які б свідчили про відтворення або копіювання чужого наукового тексту.
Аналіз предмета та об`єкта дослідження свідчить про їх різну спрямованість. Так, стаття позивача присвячена проблематиці державного контролю у сфері публічних послуг крізь призму реалізації антикорупційної політики, зокрема діяльності Національного агентства з питань запобігання корупції, антикорупційних програм та механізмів оцінки і мінімізації корупційних ризиків. Натомість у статті ОСОБА_3 контроль розглядається переважно як елемент адміністративної процедури у сфері надання адміністративних послуг загалом.
Суд також звертає увагу на відмінність методологічних підходів і структури досліджень. У роботі позивача акцент зроблено на нормативні повноваження НАЗК, принципах формування та оцінки антикорупційних програм, а також формах державного контролю з детальним аналізом кожної з них. У статті ОСОБА_3 основну увагу приділено класифікації видів контролю, організаційним аспектам надання адміністративних послуг, строкам розгляду справ та фінансово-обліковим питанням.
Відмінності простежуються і у використаній джерельній базі та термінології. Стаття позивача ґрунтується переважно на нормативно-правових актах та методичних документах у сфері запобігання корупції, тоді як робота ОСОБА_3 базується на положеннях адміністративного законодавства та класичній адміністративно-правовій доктрині. Спільне посилання на Закон України «Про адміністративні послуги» саме по собі не може розцінюватися як ознака плагіату, з огляду на фундаментальний характер цього нормативного акта для відповідної тематики та різний контекст його використання.
Оцінюючи характер викладу, суд зазначає, що мова статті позивача має нормативно-прикладний характер із використанням спеціалізованої термінології з антикорупційної практики, тоді як у статті ОСОБА_3 переважає загальнотеоретична адміністративно-правова лексика.
Висновки, до яких дійшли автори у відповідних статтях, також є різними за своїм змістом і спрямованістю: у статті позивача йдеться про необхідність удосконалення державного контролю в частині реалізації антикорупційних програм, тоді як у роботі ОСОБА_3 акцент зроблено на загальному законодавчому закріпленні інституту контролю у сфері адміністративних послуг.
З урахуванням наведеного, а також результатів перевірки статті позивача на наявність текстових запозичень у порядку, встановленому редакційною політикою наукового журналу, суд дійшов висновку про відсутність ознак плагіату у спірній публікації. Збіг окремих підходів або тез зумовлений об`єктивною близькістю предмета наукового дослідження та обмеженим колом нормативних джерел у відповідній сфері, що саме по собі не свідчить про порушення встановлених наукових стандартів.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що під час написання позивачем вказаної статті принципи академічної доброчесності були повністю дотримані, що підтверджується публікацією статті в журналі pravo.unesco-socio.in.ua, де була перевірена на наявність ознак плагіату: а) шляхом виявлення текстових запозичень у представлених рукописах з використанням програмного забезпечення Unicheck, Strikeplagiatism чи іншого і подальшої оцінки отриманих результатів відповідальними особами (спеціалістами-експертами); б) під час рецензування статей.
Недостовірність оскаржуваної інформації підтверджується також звітом перевірки, здійсненим за допомогою сайта https://plagiarism-detector.com Причорноморським науково-дослідним інститутом економіки та інновацій.
Щодо статті ОСОБА_1 «Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг». Law. State. Technology, 3, 2022. 41-46, яка дублює дисертацію ОСОБА_3 2020 року на сторінках 126-134 підрозділу 3.1, а висновком статті зазначений абзац між сторінками 136 та 137 інформація також не знайшла підтвердження.
Оцінюючи доводи щодо статті ОСОБА_1 «Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (Law. State. Technology, № 3, 2022, с. 41-46) про нібито дублювання підрозділу 3.1 дисертаційного дослідження ОСОБА_3 2020 року, Суд встановив, що наведена інформація не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Судом здійснено зіставлення змісту зазначеної статті з відповідними фрагментами дисертаційної роботи ОСОБА_3 , на які посилається відповідач. За результатами такого зіставлення суд не виявив ідентичних або істотно подібних текстових фрагментів, що дозволяли б дійти висновку про відтворення або копіювання наукового тексту.
При цьому суд виходить з того, що наукові дослідження у сфері антикорупційної політики, публічного управління та міжнародних стандартів неминуче здійснюються в межах спільного понятійного та джерельного поля. Звернення авторів до загальновідомих міжнародних актів, аналітичних матеріалів та рекомендацій міжнародних організацій саме по собі не може розцінюватися як ознака плагіату, за умови належного оформлення посилань на відповідні джерела.
Дослідивши зміст статті позивача, суд встановив, що використані у ній міжнародні та національні джерела супроводжуються бібліографічними посиланнями, оформленими відповідно до загальноприйнятих академічних стандартів. Обставин, які б свідчили про використання чужого тексту без належного посилання, судом не встановлено.
Крім того, суд бере до уваги результати перевірки зазначеної статті з використанням спеціалізованого програмного забезпечення для виявлення текстових запозичень, проведеної видавцем Publishing House «Helvetica» за допомогою системи StrikePlagiarism.com. Згідно з наданими матеріалами, виявлені збіги мають характер коректного цитування або обумовлені використанням загальновживаної наукової термінології, що відповідає підходам, застосовуваним також іншими подібними системами перевірки.
Щодо неправдивої інформації стосовно статті ОСОБА_1 «Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг.» Право.ua. № 4, 2022. С. 75-82. Стверджуючи, що в цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю (з 24 по 40 сторінку).
Суд бере до уваги умови публікації наукових статей у фахових виданнях, у яких були оприлюднені роботи ОСОБА_1 , зокрема nashe-pravo.unesco, pravo.unesco-socio.in.ua, journals.politehnica.dp.ua. Відповідно до редакційних політик цих видань, до публікації приймаються виключно оригінальні наукові статті, що містять нові наукові результати та не були опубліковані раніше, а рукописи підлягають обов`язковій перевірці на наявність текстових запозичень.
Суд також враховує, що редакційні колегії зазначених наукових видань у своїй діяльності керуються міжнародно визнаними рекомендаціями у сфері публікаційної етики, зокрема принципами, сформульованими Комітетом з етики публікацій (COPE), Будапештською ініціативою відкритого доступу та Берлінською декларацією про відкритий доступ до знань.
Як вбачається з наданих матеріалів, перевірки поданих для публікації статей організовуються редакційними колегіями шляхом використання спеціалізованого програмного забезпечення (Unicheck, StrikePlagiarism або інших аналогічних систем) та в межах процедури наукового рецензування. Рукописи, у яких виявляються ознаки плагіату або некоректні текстові запозичення, не допускаються до публікації.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про відхилення будь-якої з опублікованих статей ОСОБА_1 редакційними колегіями відповідних наукових видань у зв`язку з виявленням плагіату або необхідністю усунення відповідних недоліків.
За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація про повне копіювання підрозділу дисертації ОСОБА_3 у статті ОСОБА_1 є такою, що не підтверджується належними та допустимими доказами.
Щодо тверджень відповідача про наявність плагіату в тексті дисертації позивача. 
Оцінюючи твердження відповідача про наявність плагіату в тексті дисертаційного дослідження позивача, суд встановив, що така інформація не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Як вбачається з досліджених у судовому засіданні доказів, дисертація ОСОБА_1 на тему «Корупційні ризики у сфері надання публічних послуг» була предметом науково-правової експертизи. За результатами проведення такої експертизи науковою установою «Науково-дослідний інститут публічного права» складено Висновок науково-правової експертизи від 20.02.2025 року № 1/5/25-22 щодо наявності або відсутності академічного плагіату в тексті зазначеної дисертації.
Згідно з висновками експертів, у тексті дисертації не виявлено текстових запозичень, використання ідей, наукових результатів чи матеріалів інших авторів без належного посилання на джерело, за умови дотримання спеціалізованими вченими радами вимог частини п`ятої статті 6 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували результати зазначеної науково-правової експертизи або ставили під сумнів її висновки.
За таких обставин суд дійшов висновку, що твердження відповідача щодо наявності академічного плагіату в дисертації позивача є такими, що не підтверджуються належними доказами та не відповідають дійсності.
Зокрема, відповідно до пункту 26 зазначеного Порядку Університет митної справи та фінансів забезпечив трансляцію захисту дисертації в режимі реального часу, а також збереження відеозапису повної процедури захисту.
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 27 Порядку захист дисертації проводився з використанням платформи ZOOM із дотриманням принципів відкритої наукової дискусії, за участю здобувача, голови та всіх членів разової спеціалізованої вченої ради.
Під час публічного захисту, який відбувся 23 травня 2025 року, відповідно до пункту 28 Порядку, кожен член разової спеціалізованої вченої ради відкрито висловив свою позицію за результатами обговорення дисертаційного дослідження, після чого було проведено відкрите голосування, за результатами якого одноголосно прийнято рішення про присудження Позивачу ступеня доктора філософії за спеціальністю 081 «Право».
За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що твердження про відсутність наукової новизни у дисертаційному дослідженні позивача не підтверджуються дослідженими у справі доказами та не відповідають фактичним обставинам проведення і результатам публічного захисту дисертації.
З урахуванням встановлених судом обставин щодо неправдивості поширеної відповідачем інформації про позивача, а також відсутності підтвердження будь-яких тверджень про причетність позивача до академічної недоброчесності чи плагіату, суд дійшов висновку, що спірна інформація є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню у встановленому законом порядку.
Суд також зазначає, що зміст і форма подання спірної інформації створюють у пересічного користувача враження про нібито вчинення позивачем неправомірних або неетичних дій у сфері наукової діяльності, зокрема пов`язаних з академічною недоброчесністю. Такий характер поширеної інформації не ґрунтується на перевірених фактичних даних та не підтверджується дослідженими у справі доказами.
За таких обставин суд дійшов висновку, що поширення відповідачем зазначеної інформації є таким, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача та підлягає судовому захисту шляхом її спростування.
Оспорювана інформація не була перевірена відповідачем на предмет її достовірності, дана інформація порушує особисті немайнові права позивача, таким чином поширення оспорюваної інформації відбулось з порушеннямст. 2 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 3, 28, 32, 62, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299, 302 Цивільного кодексу України, ст. 2 КК України.
Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.
Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Оцінюючи характер поширеної відповідачем інформації про позивача, суд виходить з необхідності розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень. Таке розмежування має істотне значення, оскільки відповідно до законодавства та усталеної судової практики оціночні судження не підлягають доведенню або спростуванню, тоді як фактичні твердження можуть і повинні перевірятися на відповідність дійсності.
Досліджуючи зміст спірних публікацій, суд встановив, що поширена відповідачем інформація не містить мовних конструкцій, притаманних оціночним судженням, таких як алегорії, гіперболи, припущення, іронія або сатиричні висловлювання. Наведені твердження викладені у стверджувальній формі, без використання умовного способу або застережень щодо їх імовірного характеру.
Зміст поширеної інформації зводиться до конкретних повідомлень про нібито наявність у наукових роботах позивача плагіату, відсутність наукової новизни та причетність до академічної недоброчесності. Такі твердження стосуються визначених подій, дій та обставин, які за своєю природою підлягають об`єктивній перевірці шляхом аналізу текстів наукових робіт, результатів експертних перевірок, рішень компетентних органів та дотримання встановлених процедур.
Суд також враховує, що відповідач подає зазначену інформацію як встановлений факт, а не як власну суб`єктивну думку або критичну оцінку. У публікації відсутні застереження про те, що наведені твердження є особистим баченням автора, гіпотезою або припущенням. Для пересічного користувача така форма викладу сприймається як повідомлення про достовірні фактичні обставини.
За таких умов суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація має характер саме фактичних тверджень, а не оціночних суджень, у розумінні законодавства України та практики його застосування. Відповідно, така інформація підлягає перевірці на достовірність і, у разі невідповідності дійсності, може бути визнана недостовірною та такою, що підлягає спростуванню.
Враховуючи встановлений судом характер оспорюваної у справі інформації як фактичних тверджень, а не висловлення оціночних суджень, критики, думок чи переконань відповідачів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, які регулюють межі допустимості оціночних суджень та передбачають підвищений рівень толерантності публічних осіб до критики.
Суд зазначає, що статус позивача як судді дійсно обумовлює підвищений рівень публічності її професійної діяльності та можливість суспільного обговорення питань, пов`язаних із виконанням нею функцій правосуддя. Водночас такий статус не означає втрати права на захист честі, гідності та ділової репутації, а також не передбачає обов`язку толерувати поширення недостовірної інформації, поданої у формі встановлених фактів.
Суд виходить з того, що свобода вираження поглядів не є абсолютною і не охоплює право на поширення неправдивих фактичних тверджень, зокрема таких, що стосуються професійної діяльності, наукової репутації та дотримання етичних стандартів особи. Навіть у випадку публічних осіб межі допустимої критики не можуть поширюватися на повідомлення про нібито вчинення дій, які мають ознаки неправомірної або неетичної поведінки, за відсутності належного фактичного підґрунтя.
Таким чином, суд дійшов висновку, що публічний характер діяльності позивача сам по собі не може слугувати виправданням для поширення недостовірних відомостей, які не є оціночними судженнями, а мають характер фактичних тверджень і підлягають перевірці на відповідність дійсності. За таких обставин зазначена інформація не користується підвищеним рівнем захисту як форма критики у розумінні міжнародних стандартів свободи слова.
При цьому, розповсюдження необґрунтованої та надуманої інформації щодо особи у формі фактичних тверджень однозначно повинно трактуватися як порушення її особистих немайнових прав та захищатися в судовому порядку.
Порушені немайнові права поширенням недостовірної інформації у формі фактичних тверджень незалежно від того про публічну особу або пересічного громадянина підлягають однаковому судовому захисту.
Так, преамбула Загальної декларації прав людини проголосила визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав як основу свободи, справедливості та загального. Статтею 1 Загальної декларації прав людини закріплено, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах.
Всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом (ст. 7 Загальної декларації прав людини).
Згідно зі ст.ст. 28, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності; гідність та честь фізичної особи є недоторканними та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Наведені норми встановлюють рівність всіх осіб у захисті їх порушених немайнових прав незалежно від наявності чи відсутності статусу публічної особи.
Оскільки судом встановлено, що поширені відповідачем твердження є неправдивими та містять звинувачення позивача у вчиненні дій, пов`язаних з академічною недоброчесністю, Суд зазначає, що така інформація має негативний характер і стосується професійної та наукової діяльності позивача.
Поширення відомостей такого змісту, поданих у формі встановлених фактів, об`єктивно формує у невизначеного кола осіб негативне уявлення про ділові, професійні та моральні якості позивача, а відтак впливає на її суспільну та професійну репутацію.
За своєю суттю звинувачення у академічній недоброчесності виходять за межі допустимої критики, оскільки ставлять під сумнів добропорядність, професійну компетентність та дотримання етичних стандартів особи. Такі твердження здатні негативно вплинути на оцінку позивача з боку професійної спільноти та суспільства загалом.
За таких обставин суд доходить висновку, що поширення зазначеної неправдивої інформації безумовно порочить честь і гідність позивача та завдає шкоди її діловій репутації, що є підставою для застосування передбачених законом способів судового захисту.
Таким чином, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем та які не можуть бути підтверджені з огляду на відсутність на день їх опублікування доказів на підтвердження академічної недоброчесності позивача, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню та видаленню.
Надаючи оцінку поширеній відповідачем у вказаній вище публікації в мережі Інтернет інформації про вказані вище події у сукупності, суд вважає її такою, що не відповідає дійсності, тобто є недостовірною.
Щодо порушення особистих немайнових прав позивача в результаті поширення недостовірної інформації, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Усталена судова практика свідчить про те, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 161/4098/18, від 31.05.2021 у справі № 638/9228/18, від 30.03.2020 у справі № 523/9870/18-ц.
У вказаному контексті, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, наведені його представником, які зводяться до того, що реальне порушення права на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації особи, саме як нематеріальної категорії, відбувається завжди при поширенні по відношенню до такої особи недостовірної інформації певного (негативного) характеру.
Тобто, сам факт поширення відповідачем недостовірної інформації, яка є негативною, вже є достатнім свідченням завдання шкоди відповідним немайновим правам позивача, як особи, по відношенню до якої така інформація поширена.
Таким чином, суд вважає, що інформація, яка була поширена про позивача є негативною, оскільки в ній стверджується про звинувачення позивача в академічній недоброчесності, що у свою чергу руйнує оцінку його людських, ділових і професійних якостей, оскільки позивач також займає досить відповідальну державну посаду, а тому поширення інформації про неї як про особу, яка причетна до вчинення правопорушення, однозначно негативно впливає на суспільну оцінку її якостей в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації.
Беручи до уваги зміст поширеної відповідачем інформації, у її зв`язку з фактичними обставинами даної справи, відсутністю жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували достовірність такої інформації, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів юридичного складу правопорушення, необхідних для задоволення заявлених позовних вимог, в частині визнання спірної інформації недостовірною.
Окремо, суд зауважує, що особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.02.2020 у справі № 754/11102/16-ц, у відповідності із якими, до спеціальних способів захисту, серед інших, відноситься спростування недостовірної інформації (стаття 277 ЦК України), у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до норм ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
Враховуючи, що порушення особистих немайнових прав позивача відбулося у результаті поширення про неї недостовірної інформації відповідачем:
- на веб-сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" у публікації «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_1, то адекватним способом захисту прав Позивача є спростування такої недостовірної інформації відповідачем у аналогічний спосіб - шляхом розміщення на веб-сайті ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ" статті із текстом, що буде містити посилання на рішення суду у цій справі та спростування, та видалення вказаних у позовній заяві статті ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ".
Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Водночас за змістом статтею 16 (частина друга), 19 (частина друга) та 20 (частина перша) ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Відповідно до пункту 24 Пленуму №1 якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.
Беручи до уваги усі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з мотивів, викладених у цьому рішенні.
Суд усвідомлює, що зобов`язання щодо спростування та видалення поширеної інформації становить втручання у право відповідача на свободу вираження поглядів та поширення інформації, гарантоване статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас таке втручання не є абсолютною забороною свободи слова та підлягає оцінці з точки зору критеріїв, встановлених пунктом 2 статті 10 Конвенції.
Суд зазначає, що зазначене втручання, передбачене законом, зокрема нормами національного законодавства, які регулюють право на захист честі, гідності та ділової репутації особи та передбачають можливість спростування недостовірної інформації.
Також, таке втручання переслідує легітимну мету, а саме - захист прав і репутації іншої особи, тобто позивача, що прямо передбачено пунктом 2 статті 10 Конвенції.
Крім того, Суд бере до уваги, що позивач є діючим суддею, а поширення недостовірної інформації щодо нібито вчинення нею дій, пов`язаних з академічною недоброчесністю, здатне підірвати довіру суспільства не лише до конкретної особи, а й до судової влади загалом. У цьому контексті втручання у свободу поширення такої інформації також спрямоване на забезпечення авторитету та неупередженості суду, що є окремою легітимною метою, прямо передбаченою пунктом 2 статті 10 Конвенції.
Отже, суд дійшов висновку, що обраний спосіб захисту є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки він є пропорційним поставленій меті, не виходить за межі необхідного та не позбавляє відповідача права на обговорення питань, що становлять суспільний інтерес, за умови дотримання вимог достовірності та добросовісності.
За таких обставин суд вважає, що зобов`язання щодо спростування та видалення недостовірної інформації є виправданим втручанням у право на свободу вираження поглядів та відповідає вимогам статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - задовольнити повністю.
Визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ОСОБА_1 на недоторканість ділової репутації, порочить честь і гідність інформацію, поширену Громадською організацією «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ»: ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ "ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ в публікації «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема:
1) « Перший і найбільш очевидний обман - це сама наукова робота. Дисертація ОСОБА_1 є масштабним прикладом академічного плагіату, при чому - зробленого, схоже, за участі її ж наукового керівника, доктора юридичних наук ОСОБА_2 . Розберемо факти, які на це вказують.
Чужі статті - під власним прізвищем
Усі (без винятку!) її наукові публікації раніше вже були опубліковані іншими авторами. Наприклад:
«Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції» (2022 рік) ідентична публікації ОСОБА_3 (2019), науковим керівником якого був ОСОБА_2. Незначні відмінності тільки в назві.
«Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022) повністю збігається з підрозділом 3.1 дисертації ОСОБА_3 2020 року, включно з висновками.
«Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022). У цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю.
«Дотримання критеріїв надання публічних послуг як один із інструментів запобігання корупції» (2023) є дослівним дублем публікації ОСОБА_2 у співавторстві з іншою викладачкою. Для повторної публікації вигадали нову назву, але сам текст статті залишився незмінним.
Отже, текст всіх статей ОСОБА_1 є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску».
2) «Дисертація як копіпаст
Детальний аналіз повного тексту показує: усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів. Наприклад:
… "наукова новизна рівня "уперше" повністю збігається з пунктами дисертації ОСОБА_3 ;
… рівень "удосконалено" складається зі статті 2013 року іншого автора та з тексту дисертації ОСОБА_6 (2017) науковим керівником якої теж був ОСОБА_2 .
"Дістали подальшого розвитку" в дисертації ОСОБА_1 повністю скопійований завершальний абзац першого розділу з дисертації 2017 року іншої авторки та частково висновок з тез ОСОБА_2 .
Отже, дисертація ОСОБА_1 не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.»
3) «Отже, суддя ОСОБА_1 не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи. Дисертація ОСОБА_1 є очевидно зробленою на замовлення за участі її наукового керівника ОСОБА_2 та за ймовірного сприяння керівництва закладу державної освіти "Університет митної справи та фінансів".».
Зобов`язати «Громадську організацію «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію поширену «Громадською організацією «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» на сайті за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» шляхом розміщення на належному «Громадській організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» сайті вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Зобов`язати «Громадську організацію «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили видалити недостовірну інформацію поширену «Громадською організацією «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ»" на сайті за адресою в мережі Інтернет: « ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» у наступних фразах:
« Перший і найбільш очевидний обман - це сама наукова робота. Дисертація ОСОБА_1 є масштабним прикладом академічного плагіату, при чому - зробленого, схоже, за участі її ж наукового керівника, доктора юридичних наук ОСОБА_2 . Розберемо факти, які на це вказують.
Чужі статті - під власним прізвищем
Усі (без винятку!) її наукові публікації раніше вже були опубліковані іншими авторами. Наприклад:
• «Особливості контролю під час надання публічних послуг як напрямок запобігання корупції» (2022 рік) ідентична публікації ОСОБА_3 (2019), науковим керівником якого був ОСОБА_2 . Незначні відмінності тільки в назві.
• «Зарубіжний досвід запобігання корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022) повністю збігається з підрозділом 3.1 дисертації ОСОБА_3 2020 року, включно з висновками.
• «Особливості сутності корупційних ризиків у сфері надання публічних послуг» (2022). У цю статтю був скопійований підрозділ 1.1 дисертації ОСОБА_3 повністю.
• «Дотримання критеріїв надання публічних послуг як один із інструментів запобігання корупції» (2023) є дослівним дублем публікації ОСОБА_2 у співавторстві з іншою викладачкою. Для повторної публікації вигадали нову назву, але сам текст статті залишився незмінним.
Отже, текст всіх статей ОСОБА_1 є повністю скопійованими працями інших авторів без жодного власного внеску».
«Дисертація як копіпаст
Детальний аналіз повного тексту показує: усі частини наукової новизни, теоретичної значущості й методології запозичені з інших праць - або самого наукового керівника, або його інших аспірантів. Наприклад:
• "наукова новизна рівня "уперше" повністю збігається з пунктами дисертації ОСОБА_3 ;
• рівень "удосконалено" складається зі статті 2013 року іншого автора та з тексту дисертації ОСОБА_6 (2017) науковим керівником якої теж був ОСОБА_2 .
"Дістали подальшого розвитку" в дисертації ОСОБА_1 повністю скопійований завершальний абзац першого розділу з дисертації 2017 року іншої авторки та частково висновок з тез ОСОБА_2 .
Отже, дисертація ОСОБА_1 не має наукової новизни та наповнена усвідомлено сплагіаченим текстом.»
«Отже, суддя ОСОБА_1 не є авторкою жодної з приписаних їй наукових публікацій, анотації до дисертації та майже всієї дисертації, вона не могла поєднати швидке навчання в аспірантурі з роботою на посаді судді, а поважна комісія ще й засвідчила впровадження неіснуючих результатів наукової роботи. Дисертація ОСОБА_1 є очевидно зробленою на замовлення за участі її наукового керівника ОСОБА_2 та за ймовірного сприяння керівництва закладу державної освіти "Університет митної справи та фінансів".».
Стягнути з Громадської організації «ФУНДАЦІЯ ДЕЮРЕ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3?633,60?грн.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: