Справа № 405/5149/25
2/405/1655/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року м. Кропивницький

Подільський районний суду міста Кропивницького у складі:
головуючого судді Драного В.В.
при секретарі Дятел О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 32549,99 грн. В обґрунтування зазначив, що 13.09.2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда ухвалено рішення яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборнованість за кредитним договором № 11401684000 від 06.10.2008 року в сумі 105482,38 грн. В подальшому право вимоги первісним кредиром було відступлено ПАТ «Дельта Банк», яий відступив своє право вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 року відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 
Вказує, що рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 23.02.2019 по 23.02.2022 року, боржник прострочив виконнання грошового зобовязання, тому позивач має право на стягнення з відповідача інфляційні збитки в сумі 23065,25 грн. та 3% річних в сумі 9484,74 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача 32549,99 грн. та понесені позивачем судові витрати. Розгляд справи просив провести без участі представника позивача, у разі неявки відповідача - ухвалити заочне рішення. 
Ухвалою Подільського районного суду міста Кропивницького від 20.08.2025 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України.Заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
За таких обставин, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з копією рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2010 року у цивільній справі № 2-7307/10 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в розмірі 105482,38 грн. за кредитним договором № 11401684000 від 06.10.2008 року.
Відповідно до копії ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27.02.2020 року у цивільній справі № 2-7307/10, замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
Як вбачається з протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року № 1706, найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс».
Згідно з розрахунком позивача нарахування відбувалося за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року, які становлять 3% річних – 9484,74 грн, інфляційних збитків 23065,25 грн.
Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням про стягнення боргу з боржника.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У Постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому в силу приписів ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань, остаточну суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
Таким чином, саме на позивача покладено обов`язок довести не лише наявність судового рішення про стягнення заборгованості та своє правонаступництво, а й ті обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування частини другої статті 625 ЦК України, а саме: наявність невиконаного грошового зобов`язання, розмір невиконаної суми боргу та період прострочення його виконання. 
Натомість подані позивачем докази підтверджують лише факт ухвалення рішення суду від 13.09.2010 року та заміну стягувача, однак не містять відомостей про стан виконання цього рішення, наявність відкритого або завершеного виконавчого провадження, суму фактично невиконаного боргу станом на період, за який здійснено нарахування, а також про відсутність повного чи часткового виконання зобов`язання боржником.
За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити правильність визначення позивачем нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, а також самого періоду прострочення, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року рішення суду залишалося невиконаним саме у заявленому позивачем розмірі. 
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (ЄДРПОУ 38750239, 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення коштів нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення суду Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2010 року у цивільній справі № 2-7307/10 в сумі 32549,99 грн. – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Кропивницького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Подільського районного суду 
міста Кропивницького В.В. Драний