ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 липня 2026 року     м. Чернівці
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:
Головуючого    ОСОБА_1 
Суддів     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участі секретаря
судового засідання     ОСОБА_4 
та сторін судового провадження:
прокурора     ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 
обвинуваченого    ОСОБА_7      
захисника     ОСОБА_8 ,   ОСОБА_9 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12024262020002887, за апеляційними скаргами прокурора Глибоцького відділу Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника – адвоката ОСОБА_9 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.01.2026р. щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, розлученого, який працює таксистом, не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, 
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.01.2026 р.ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, та за його вчинення призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислено з моменту фактичного затримання засудженого для доставлення в установу відбування покарання на виконання вироку, що набрав законної сили. В строк відбуття покарання зараховано строк тримання обвинуваченого під вартою з 24 вересня 2024 року по 26 вересня 2024 року.
До набрання вироком законної сили, обвинуваченому ОСОБА_7 залишено міру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, яка обрана ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2024 року.
Після набрання вироком законної сили, заставу, внесену згідно з квитанцією від 25 вересня 2025 року в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, повернуто заставодавцю, тобто ОСОБА_11 
ЄУНСС: 715/3775/24   Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_12 
НП:11-кп/822/134/26   Суддя-доповідач: ОСОБА_1    Категорія: ч.3 ст.332 України
Вирішено питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.
На вказаний вирок районного суду надійшли апеляційні скарги: прокурора Глибоцького відділу Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 .
У своїй апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 , просить скасувати вирок суду першої інстанції як незаконний у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через його м`якість, та ухвалити новий вирок. 
Зазначає, що районний суд безпідставно не застосував передбачені санкцією ч.3 ст.332 КК України обов`язкові додаткові покарання, а саме позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирськими перевезеннями, та конфіскацію майна, оскільки участь обвинуваченого у злочині була безпосередньо пов`язана з його роботою водієм, а подальше здійснення такої діяльності може сприяти вчиненню нових аналогічних злочинів. 
Вказує і те, що суд першої інстанції залишив поза увагою питання спеціальної конфіскації автомобіля «Mercedes-Benz Vito», який належить обвинуваченому ОСОБА_7 і був засобом вчинення злочину. 
Звертає увагу на відсутність каяття з боку обвинуваченого, який під час досудового розслідування і судового розгляду не визнав своєї причетності до вчиненого. 
У зв`язку з цим прокурор просить призначити, крім основного покарання, додаткове покарання у виді позбавлення права здійснювати діяльність, пов`язану з пасажирськими перевезеннями, строком на 2 роки, конфіскацію майна та застосувати спеціальну конфіскацію зазначеного вище транспортного засобу.
У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.01.2026р. та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, а у разі якщо суд дійде висновку про доведеність вини - змінити вирок у частині покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК України. 
Зазначає, що перевезення осіб здійснював відкрито, як звичайний водій, за попередньою домовленістю про поїздку, без будь-якої таємності чи координації незаконного перетину кордону. 
Наголошує, що не знав і не міг знати про наміри пасажирів, не з`ясовував мету їх поїздки, не давав їм вказівок, не супроводжував до кордону та не організовував переправлення.
Також вказує, що висновки суду про його можливий зв`язок з організаторами ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки у нього був лише один телефон без доступу до інтернету, а належних доказів змови чи узгодженості дій стороною обвинувачення не надано. 
Окремо зазначає, що суд безпідставно розцінив вартість перевезення як ознаку злочинного умислу, хоча порівнювалися різні за змістом маршрути та умови поїздок. 
На думку обвинуваченого, у його діях відсутні попередня змова, умисел, організація чи сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон, а тому склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відсутній.
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_9 у поданій нею апеляційній скарзі просить скасувати вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.01.2026 р. щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях її підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України. Також просить повторно дослідити показання свідків і докази у справі.
Уважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та постановленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки висновок суду про попередню змову ОСОБА_7 з невстановленими особами не підтверджений жодними належними й допустимими доказами. 
Наголошує, що районний суд не встановив конкретного змісту такої змови, часу її виникнення, способу координації дій, засобів зв`язку та ролі обвинуваченого у ймовірній схемі. 
На думку сторони захисту, сам факт перевезення пасажирів до прикордонного населеного пункту не свідчить ні про організацію, ні про сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон, оскільки не доведено, що ОСОБА_7 знав про злочинний намір пасажирів, надавав їм вказівки, визначав маршрут незаконного переходу, координував їх дії чи підтримував зв`язок з організаторами. 
Окремо звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних телефонних з`єднань, листування чи інших даних, які б підтверджували контакти ОСОБА_7 з організаторами, а висновок суду про можливу наявність у нього іншого засобу зв`язку ґрунтується виключно на припущеннях. 
Також зазначає, що районний суд неналежно оцінив показання свідків сторони захисту та частину показань свідків обвинувачення, з яких випливає, що замовлення перевезення здійснювались відкрито, без будь-якої конспірації, а сам водій не був обізнаний про подальші дії пасажирів. 
Уважає безпідставним і висновок суду першої інстанції про злочинний умисел ОСОБА_7 з огляду на вартість перевезення, зовнішній вигляд пасажирів, їх акцент, місце висадки та відстань до кордону, оскільки такі обставини не доводять наявності прямого умислу чи попередньої змови. 
Також посилається на те, що суд не надав належного значення пом`якшуючим обставинам, які дають підстави, у разі підтвердження винуватості, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України.
Як встановлено у суді першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, сприяв незаконному переправленню військовозобов`язаних ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також трьох невстановлених осіб, яких попередньо підшукала за допомогою онлайн-месенджерів особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, через Державний кордон України шляхом надання засобів.
Так, у травні 2024 року, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, вступив у попередню змову з особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, та які за грошову винагороду у сумі від 6000 доларів США до 12 000 євро, яку мали передати після перетину кордону, організували незаконне переправлення згаданих вище осіб через Державний кордон України. Усвідомлюючи, що мова йде про незаконний перетин державного кордону України, ОСОБА_7 погодився допомогти безпечно та безперешкодно доставити належним йому транспортним засобом цих осіб до визначеного особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, місця з м. Чернівці у прикордонну зону в межах Чернівецької області та передати іншій особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, яка мала доставити останніх до лінії розмежування Державного кордону.
На виконання раніше розробленого невстановленою особою плану, виконуючи свою частину узгодженої домовленості, ОСОБА_7 30.05.2024 приїхав на власному автомобілі марки «Mercedes Vito» червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , у визначене місце у м. Чернівці на вул. Рівненську, звідки забрав п`ятьох осіб, серед яких був ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , після чого направився в с. Верхні Петрівці Чернівецького району Чернівецької області. По дорозі слідування ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та двоє невстановлених осіб за вказівкою особи, яка організовувала та здійснювала керування діями групи осіб за допомогою мобільного зв`язку, передали ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 400 євро (по 100 євро кожен).
У подальшому ОСОБА_7 здійснив зупинку в заздалегідь визначеному місці, що знаходиться в межах населеного пункту с. Верхні Петрівці Чернівецького району, де ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та троє невстановлених осіб пересіли в легковий автомобіль марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_2 , блакитного кольору, під керуванням особи, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, яка діяла відповідно до узгодженого плану та вказала останнім пересісти в його автомобіль.
Водночас по дорозі із с. Верхні Петрівці до с. Корчівці Чернівецького району було прийнято рішення здійснити переправлення осіб в інший день.
У зв`язку із чим, невстановлена особа, яка виконувала функцію водія транспортного засобу марки «ВАЗ 2106», повернулась до заздалегідь обумовленого місця в адміністративних межах с. Верхні Петрівці Чернівецького району, де останні пересіли в автомобіль ОСОБА_7 . Після чого ОСОБА_7 відвіз ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та трьох невстановлених осіб в м. Чернівці на вул. Рівненську.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_7 , виконуючи частину узгодженої домовленості із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та яка за грошову винагороду від 6000 до 12000 євро підшукала п`ятьох чоловіків призовного віку з числа громадян України, які бажали незаконно перетнути державний кордон України, а саме: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , використовуючи мікроавтобус «Mercedes Vito», перевіз вищезазначених осіб з м. Чернівці до с. Верхні Петрівці Чернівецького району Чернівецької області, з метою їх подальшого незаконного переправлення через державний кордон України. При цьому, по дорозі слідування ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 100 євро, в якості оплати за сприяння в незаконному переправленні їх через державний кордон.
Відповідно до узгодженого плану дій ОСОБА_7 довіз ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до заздалегідь обумовленого місця в адміністративних межах с. Верхні Петрівці Чернівецького району Чернівецької області.
Після чого дані особи пересіли в інший транспортний засіб, а саме легковий автомобіль марки «ВАЗ 2106», д.н.з. НОМЕР_2 , блакитного кольору, під керуванням особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження та яка також діяла відповідно до узгодженого плану, після чого провела інструктаж та надала поради ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо незаконного переправлення через державний кордон України.
У подальшому, близько 11 год. 30 хв. 06 червня 2024 року ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також водія, затримано прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » НОМЕР_3 прикордонного загону під час здійснення руху на транспортному засобі «ВАЗ 2106», д.н.з. НОМЕР_2 , в напрямку 804 прикордонного знаку у межах с. Корчівці Чернівецького району Чернівецької області.
Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги поданих апеляційних скарг, міркування прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційних скарг сторони захисту, доводи обвинуваченого та його захисника, які у свою чергу підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому й останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав, зазначених в апеляційних скаргах, та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви і підстави його ухвалення
Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано повністю, а його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тобто у сприянні в незаконному переправленні осіб через державний кордон України, за кваліфікуючими ознаками: шляхом надання засобів, вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, є правильним та підтверджується сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів, досліджених у судовому засіданні, та оцінених судом. 
Так, свідок ОСОБА_17 , будучи безпосередньо допитаний судом першої інстанції, пояснив, що 06.06.2024р. разом із ОСОБА_14 прибув на вул. Рівненську в м. Чернівці, де їх очікував автомобіль «Mercedes-Benz» червоного кольору під керуванням ОСОБА_7 . Під час руху один із пасажирів передав водієві 100 євро, а після прибуття до с.Верхні Петрівці водій повідомив, що потрібно вийти та чекати інший автомобіль, після чого вони пересіли до автомобіля «ВАЗ». Також свідок пояснив, що аналогічна поїздка з ОСОБА_7 уже відбувалася раніше.
Показання ОСОБА_17 повністю узгоджуються зі змістом протоколу проведення слідчого експерименту з вказаним свідком від 07.06.2024 р. (т.2 а.с. 88-92).
Свідок ОСОБА_16 , будучи допитаний слідчим суддею у порядку ст. 225 КПК України, пояснив, що 06.06.2024р. прибув на вул. Рівненську в м. Чернівці, де сів до автомобіля «Mercedes-Benz Vito» червоного кольору під керуванням ОСОБА_7 . Після прибуття до с. Верхні Петрівці водій повідомив, що потрібно вийти, після чого до них під`їхав автомобіль «ВАЗ 2106», до якого вони пересіли для подальшого руху. Також свідок пояснив, що під час руху один із пасажирів передав водієві 100 євро як оплату його послуг.
Наведені показання ОСОБА_16 узгоджуються зі змістом протоколу проведення слідчого експерименту із ним від 07.06.2024 р. (т.2, а.с. 112-116).
Свідок ОСОБА_15 , будучи допитаний слідчим суддею у порядку ст. 225 КПК України, пояснив, що прибув на вул. Рівненську в м. Чернівці, де сів до автомобіля «Mercedes-Benz Vito» червоного кольору. Під час руху йому зателефонувала третя особа та повідомила, що потрібно передати водієві (тобто ОСОБА_7 ) 100 євро, що він і зробив. Після цього водій довіз їх до місця, де повідомив, що потрібно вийти, а згодом вони пересіли до автомобіля «ВАЗ».
Показання ОСОБА_15 також узгоджуються зі змістом протоколу проведення слідчого експерименту із ним від 07.06.2024 (т.2, а.с. 136-140).
Свідок ОСОБА_14 , будучи допитаний слідчим суддею у порядку ст. 225 КПК України, пояснив, що двічі за вказівкою організатора прибував на вул. Рівненську в м. Чернівці, де його очікував автомобіль «Mercedes-Benz» червоного кольору з тим самим водієм - ОСОБА_7 . Під час першої поїздки пасажири передали водієві по 100 євро, однак того дня перетину кордону не було, після чого вони повернулись назад. 06.06.2024р. він знову прибув у те саме місце, сів до того ж автомобіля, після чого повторно відбулося перевезення за тією ж схемою до с.Верхні Петрівці та пересадка до автомобіля «ВАЗ».
Зазначені показання свідка ОСОБА_14 узгоджуються зі змістом протоколу проведення слідчого експерименту із ним від 07.06.2024 (т.2, а.с. 158-162).
Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаний слідчим суддею у порядку ст. 225 КПК України, пояснив, що прибув на заздалегідь обумовлене місце по вул. Рівненській у м. Чернівці, де побачив «Mercedes-Benz Vito» червоного кольору і сів саме в цей автомобіль, оскільки особа, з якою він домовлявся, сказала йому сідати в червоний бус. Після прибуття до місця висадки вони пересіли до автомобіля «ВАЗ 2106», а вже його водій надалі повідомляв про подальші дії. Також свідок зазначив, що під час руху в автомобілі «Mercedes-Benz» один із пасажирів передав 100 євро як оплату послуг за переправлення.
Такі показання свідка ОСОБА_13 узгоджуються зі змістом протоколу проведення слідчого експерименту із ним від 07.06.2024 (т.2, а.с. 182-186).
Підстав сумніватись у достовірність показань зазначених свідків у колегії суддів немає, оскільки вони були допитані у передбаченому законом порядку, попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та за відмову від давання показань, а наведені ними обставини є послідовними, взаємоузгодженими та кореспондуються як між собою, так і з іншими матеріалами кримінального провадження, дослідженими судом першої інстанції та покладеними в основу обвинувального вироку.
Так, із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2024р. вбачається, що ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка двічі підвозила його у напрямку державного кордону та якій він сплатив 100 євро (т.2, а.с. 78-80).
Дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2024р. свідчать про те, що ОСОБА_16 впізнав ОСОБА_7 як водія автомобіля «Mercedes-Benz» червоного кольору, якому сплатив 100 євро (т.2, а.с. 102–104). 
Із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2024р. вбачається, що ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_7 як водія автомобіля «Mercedes-Benz» червоного кольору, якому сплатив 100 євро за послугу підвезення до державного кордону (т.2, а.с. 123-125). 
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2024р. вбачається, що ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_7 як водія автомобіля «Mercedes-Benz» червоного кольору, який підвіз його до місця подальшої пересадки в інше авто, а також якому передавали грошові кошти інші особи (т.2, а.с. 148-150). 
Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2024р., ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_7 як водія автомобіля «Mercedes-Benz» червоного кольору, який перевозив його з м. Чернівці у напрямку державного кордону та якому він сплатив грошові кошти в сумі 100 євро (т.2, а.с. 169-171). 
Із протоколів огляду місця події від 06.06.2024р. вбачається, що в межах с. Корчівці в напрямку с.Верхні Петрівці було виявлено автомобіль «ВАЗ 2106», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням особи, щодо якої матеріали кримінального провадження виділено в окреме провадження, поруч із яким перебували ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , а також окремо було оглянуто автомобіль «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 .
Наведені письмові докази у своїй сукупності узгоджуються з показаннями свідків та підтверджують, що саме ОСОБА_7 керував автомобілем «Mercedes-Benz Vito» червоного кольору, яким здійснював перевезення осіб із м. Чернівці до с. Верхні Петрівці, отримував від них грошові кошти, а після прибуття до вказаного місця ці особи пересідали до іншого транспортного засобу для подальшого руху в напрямку державного кордону, а тому доводи сторони захисту про те, що вирок ґрунтується на припущеннях, колегія суддів відхиляє. 
Отже, висновок суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст. 332 КК України є обґрунтованим. 
Твердження сторони захисту про те, що судом не конкретизовано зміст попередньої змови, а також доводи про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вчинення кримінального правопорушення, та про нібито звичайний характер перевезення пасажирів і відсутність у нього обізнаності щодо незаконного характеру намірів цих осіб, колегія суддів відхиляє.
Так, про погоджений характер дій ОСОБА_7 та його обізнаність щодо характеру наданого ним сприяння свідчить сукупність установлених у справі обставин, зокрема те, що він двічі прибув до заздалегідь визначеного місця збору осіб на вул. Рівненській у м. Чернівці, у подальшому перевіз цих осіб до с.Верхні Петрівці, де вони за його вказівкою виходили у наперед визначеному місці та пересідали в інший транспортний засіб під керуванням іншої особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, а також те, що він отримував грошові кошти у порядку, визначеному організатором. 
При цьому як убачається з показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , обвинувачений повідомляв про необхідність вийти та очікувати інший автомобіль, що додатково підтверджує невипадковий характер його дій. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що свідок ОСОБА_14 , під час повторної поїздки коштів ОСОБА_7 не передавав, оскільки сплатив їх раніше, що також свідчить, що розрахунок відбувався не як звичайна оплата окремої транспортної послуги, а в межах попередньо організованого порядку дій.
За таких обставин висновок суду про погоджений характер дій ОСОБА_7 , виконання ним відведеної ролі та усвідомлення ним характеру своїх дій є обґрунтованим.
Доводи сторони захисту про відсутність телефонних контактів між ОСОБА_7 та організаторами, а також про відсутність доказів використання ним іншого телефону чи іншого засобу зв`язку, самі по собі правильності вироку не спростовують, оскільки закон не вимагає, щоб попередня змова, погодженість дій чи обізнаність особи доводилися виключно даними телефонного трафіку. 
Твердження захисника про неповноту судового розгляду, неналежну оцінку показань свідків сторони обвинувачення і сторони захисту, а також про порушення принципу безпосередності, колегія суддів відхиляє.
Так, зі змісту вироку вбачається, що суд врахував не лише дані слідчих експериментів, як про це стверджує сторона захисту, а й показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , надані під час допиту в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Зважаючи на те, що такі показання були тотожними за змістом обставинам, відображеним у протоколах слідчих експериментів, суд першої інстанції обґрунтовано не викладав їх повторно, а оцінив у сукупності з іншими доказами у справі. Такий спосіб викладення змісту цих доказів районним судом не свідчить ні про їх неврахування, ні про порушення вимог ст. 23 КПК України.
Також зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції виклав версію обвинуваченого ОСОБА_7 та навів зміст показань свідків сторони захисту. При цьому районний суд зазначив мотиви відхилення позиції сторони захисту в цілому, визнавши її такою, що спростовується сукупністю показань свідків сторони обвинувачення та інших доказів, досліджених у справі. 
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив або не оцінив докази сторони захисту, спростовуються змістом самого вироку. Незгода сторони захисту з наданою судом оцінкою доказів сама по собі не свідчить про неповноту судового розгляду.
Посилання сторони захисту на нібито надані свідком ОСОБА_15 показання про те, що водій повідомив, що він нічого не знає і що слід звертатися до особи, яка замовляла перевезення, є безпідставним, оскільки такий зміст показань не відповідає аудіозапису його допиту, дослідженому у судовому засіданні судом апеляційної інстанції. Отже, сторона захисту фактично перекручує зміст показань свідка та намагається надати їм значення, якого вони не мають.
Що стосується тверджень про помилковість оцінки судом передачі 100 євро як обставини, що свідчить про злочинний умисел, то і вони є безпідставними, оскільки районний суд оцінив цю обставину у сукупності з іншими обставинами, зокрема, порядком передачі коштів, їх сплатою за вказівкою організатора, повторністю аналогічних дій та подальшою передачею осіб іншій особі, матеріали віносно якої видлені в окреме провадження, що у своїй сукупності свідчить про корисливий мотив і погоджений характер дій ОСОБА_7 .
Доводи обвинуваченого про те, що він тривалий час працював перевізником, раніше не судимий, утримує сім`ю та малолітню дитину, не спростовують факту його участі у сприянні незаконному переправленню осіб через державний кордон України та не спростовують доведеності його вини.
Посилання сторони захисту на відсутність щодо ОСОБА_7 адміністративного провадження за ст.204-1 КУпАП є безпідставним, оскільки ця обставина не виключає наявності в його діях складу кримінального правопорушення, а зазначена у скарзі відстань до лінії державного кордону не є визначальною для кваліфікації за ст.332 КК України і не спростовує встановлених судом обставин.
Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника також були перевірені колегією суддів, однак свого підтвердження не знайшли та ґрунтуються на власному тлумаченні стороною захисту встановлених судом обставин. При цьому колегія суддів ураховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої обов`язок суду мотивувати своє рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен довід сторони, а вимагає належного реагування на істотні для вирішення справи питання.
Разом із тим, перевіряючи вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими. 
Так, санкцією ч.3 ст.332 КК України, окрім основного покарання у виді позбавлення волі, передбачено також додаткові покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та конфіскації майна. 
Відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України за наявності підстав, передбачених ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті Особливої частини КК України як обов`язкове. 
Тобто наведена норма надає суду право, а не покладає на нього обов`язок не призначати додаткове покарання, а тому таке рішення суду має бути належним чином мотивоване та відповідати загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 50, 65 КК України.
Як убачається із вироку, районний суд не призначив ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирськими перевезеннями, мотивуючи своє рішення у цій частині тим, що це позбавить обвинуваченого можливості утримувати себе та малолітню дитину. 
Однак, на думку колегії суддів, такі підстави не можуть бути визнані достатніми, зважаючи на те, що участь ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення була безпосередньо пов`язана саме зі здійсненням ним діяльності, пов`язаної з пасажирськими перевезеннями, і використанням транспортного засобу для перевезення осіб до місця їх подальшого незаконного переправлення через державний кордон України.
За таких обставин, незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права займатися такою діяльністю не відповідає меті покарання та не забезпечує запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Обґрунтованими є і доводи прокурора про безпідставне незастосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, оскільки таке покарання прямо передбачене санкцією ч.3 ст.332 КК України, а кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим з корисливих мотивів.
Водночас колегія суддів погоджується з твердженнями прокурора про те, що районний суд безпідставно не вирішив питання щодо застосування спеціальної конфіскації транспортного засобу. 
Відповідно до ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом. 
За змістом ст.96-2 КК України вона застосовується, зокрема, у разі, якщо майно було використане як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення. 
Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito» був засобом вчинення кримінального правопорушення, а тому до нього слід застосувати спеціальну конфіскацію відповідно до ст.96-1, п.4 ч 1 ст.96-2 КК України.
На думку колегії суддів, застосування спеціальної конфіскації зазначеного транспортного засобу не буде надмірним втручанням у право власності обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки такий захід є пропорційним характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому колегія суддів враховує правову підставу для застосування спеціальної конфіскації, належність майна обвинуваченому, а також необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння своїм майном.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що вирок місцевого суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через його м`якість, з ухваленням нового вироку, як те передбачено п.2 ч.1 ст.420 КПК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, як про це зазначено в апеляційних скаргах сторони захисту, колегія суддів не вбачає. 
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням є правом суду, яке реалізується лише за умови, якщо з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи суд дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.
На думку колегії суддів, встановлені судом обставини кримінального правопорушення, а саме вчинення його щодо кількох осіб, з корисливих мотивів, у період дії на території України воєнного стану, не дають підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. 
Отже доводи сторони захисту про необхідність застосування ст.75 КК України є безпідставними.
За таких підстав, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника – адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 , ч.15 ст.615 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Глибоцького відділу Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 задовольнити, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника – адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.01.2026р. щодо ОСОБА_7 у частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок.
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, та за його вчинення призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки з позбавленням права здійснювати діяльність, пов`язану з пасажирськими перевезеннями на строк 2 (два) рокита з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.
На підставі ст.96-1, п.4 ч.ст.96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію автомобіля «Mercedes-Benz Vito 110 CDI», реєстраційний номер д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , та звернути його у власність держави.
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту його проголошення.
Головуючий          ОСОБА_1 

Судді           ОСОБА_2 

ОСОБА_3