ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року | Справа №160/3498/26

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченко А.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
16 лютого 2026 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
- стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 212 425,97 грн.
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 року по 25.08.2025 року, виплаченої 21.01.2026 року.
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 року по 25.08.2025 року, виплаченої 21.01.2026 року, у розмірі 111 185,68 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, у зв`язку із затримкою виплати йому індексації грошового забезпечення відповідачем затримано розрахунок при звільненні, тому він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 25.09.2020 по день фактичного розрахунку 20.01.2026 та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, що і слугує підставою для звернення до суду з цим позовом. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року відкрито провадження у цій справі. 
18.03.2026 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з огляду на те, що після надходження з ДСНС бюджетних асигнувань, платіжною інструкцією відповідач добровільно виконав судове рішення у справі, яким на підставі заяви позивача та доданими до неї банківськими реквізитами, перерахована доплата грошового забезпечення. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення права у особи на захист у судовий захист шляхом подачі відповідної позовної заяви до суду. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача із заявою про виплату компенсації, а отже, звернення позивача до суду з цим позовом є передчасним.
Суд встановив, що ОСОБА_1 до 24.09.2020 проходив службу в Головному управлінні Державної служби з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, що підтверджується копією витягу з наказу № 340 від 23.09.2020.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/11966/24 від 22.04.2025 яким задоволено мій позов та серед іншого зобов?язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області:
здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для обчислення індексації - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 24.09.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої різниці між сумою індексації та розміром підвищення грошового забезпечення відповідно до пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 Nє 1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.11.2025 року у справі №160/11966/24 апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року у справі №160/12075/25 - без змін.
На виконання цього рішення суду, 21.01.2026 року відповідачем на картковий рахунок виплачену індексацію грошового забезпечення у розмірі 144 171,99 грн.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у цій же редакції) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права.
8 жовтня 2025 року справау № 489/6074/23 з аналогічним предметом розглядала Велика Палата Верховного Суду, яка дійшла таких висновків:
«Ключове питання, яке має вирішити суд касаційної інстанції в цьому спорі, стосується застосування статті 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 та в редакції Закону № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, в аспекті визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок під час звільнення.
44. Отже, аналізуючи положення вказаних правових норм, колегія суддів зазначає, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX (з 19.07.2022) положення статті 117 КЗпП України (у попередній редакції) втратили чинність, унаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які регулюються цією статтею.
45. Так, до 19.07.2022 правове регулювання відповідних правовідносин здійснювалося згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX.
46. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV та були припинені на момент чинності дії цієї статті в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини в період до 19.07.2022 підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), а в період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми цієї статті (у новій редакції Закону № 2352-IX).
47. З наведеного випливає, що спірний період щодо стягнення середнього заробітку в цій справі та застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України умовно варто поділити на дві частини: до 19.07.2022 (до набрання чинності Закону № 2352-IX) та після запроваджених до неї змін, що діють із 19.07.2022.
48. Такий підхід узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.04.2024 в справі № 360/380/23, від 29.01.2024 в справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 в справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 в справі № 560/831/23, від 29.02.2024 в справі № 460/42448/22, від 14.03.2024 в справі № 560/6960/23, від 30.11.2023 в справі № 380/19103/22, на які слушно посилається скаржник у касаційній скарзі, вказуючи про їх неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі.
49. Отже, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі охоплюється часовим проміжком із 19.09.2018 по 16.07.2024, а тому його умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
50. Період із 19.09.2018 до 18.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення в неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати в шість місяців.
51. Проте період із 19.07.2022 до 16.07.2024 (до дати фактичного розрахунку з позивачем) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
52. Однак сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції та з якою погодився суд апеляційної інстанції, визначена без урахування наведеного, у зв`язку з чим висновки суду щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.
53. У межах цієї справи належить зважати на положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 в справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
54. Також належить ураховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями.
55. Щодо визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні в аспекті застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, варто зважати на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 в справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25), яка вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
56. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 06.12.2024 в справі № 440/6856/22, про те, що з ухваленням Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.06.2019 в справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
57. Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що, відступаючи від раніше сформованих висновків у раніше ухвалених постановах Верховного Суду, Суд може не вказувати усіх таких рішень, оскільки Суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.
58. Указаний висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, містився, зокрема, й у постановах касаційного суду, наведених скаржником на обґрунтування наявності передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження.
59. За правилами частини третьої статті 341 КАС України Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
60. Отже, переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) вона розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
61. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, унесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
62. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду в пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
63. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 в справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника й до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, установлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця в спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
64. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
65. Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
66. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
67. Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином законодавець урегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
68. Водночас установлення максимального й преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
69. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати й у межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
70. За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
71. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд, вирішуючи подібний спір, має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути й значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
72. Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому й принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності, слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно й послідовно.
73. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
75. У підсумку Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 06.12.2024 в справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
76. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, установленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 в справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
77. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми колегія суддів зазначає, що, спираючись на критерії, наведені в згаданій Великою Палатою Верховного Суду постанові від 26.06.2019 в справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30.11.2020 в справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
78. Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
79. Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає з цієї норми.
80. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
81. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
82. Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми відносно загальної суми, що належала йому при звільненні.
83. Таким чином у межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 щодо періоду з 19.09.2018 до 18.07.2022 без обмеження строком виплати в шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 до 15.07.2024, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 в справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.»
Суд встановив, що розрахунковим періодом для визначення середнього заробітку позивача є два календарні місяці, що передували його звільненню, а саме липень та серпень 2020 року.
З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата позивача за липень 2020 року становила 18 732,54 грн, за серпень 2020 року - 18 732,54 грн. Таким чином, загальна сума заробітної плати за розрахунковий період становить 37 465,08 грн.
Оскільки розрахунковий період охоплює липень та серпень 2020 року, які в сукупності містять 62 календарні дні, середньоденний заробіток позивача визначається шляхом ділення загальної суми заробітної плати за розрахунковий період на кількість календарних днів у цьому періоді та становить 604,28 грн (37 465,08 грн ч 62 календарні дні).
З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду та змін, внесених до статті 117 КЗпП України Законом України № 2352-ІХ, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах підлягають врахуванню два окремі періоди.
За період з 25.09.2020 по 18.07.2022 застосуванню підлягає редакція статті 117 КЗпП України, чинна до 19.07.2022, яка не містила законодавчого обмеження строку відповідальності роботодавця. Отже, при розрахунку середнього заробітку враховується весь період затримки розрахунку до набрання чинності Законом України № 2352-ІХ.
Починаючи з 19.07.2022 застосуванню підлягає нова редакція статті 117 КЗпП України, відповідно до якої середній заробіток може бути стягнутий не більш як за шість місяців. Відтак, незалежно від того, що фактичний розрахунок із позивачем проведено лише 21.01.2026, після 19.07.2022 до розрахунку включається лише шестимісячний період - з 19.07.2022 по 18.01.2023.
Таким чином, загальна кількість календарних днів, що підлягає врахуванню при визначенні середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, становить 846 календарних днів, з яких 662 календарні дні - за період з 25.09.2020 по 18.07.2022 та 184 календарні дні – за період з 19.07.2022 по 18.01.2023.
Оскільки середньоденний заробіток позивача становить 604,28 грн, розмір середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні складає 511 220,88 грн (604,28 грн Ч 846 календарних днів), що є вихідною сумою для подальшого застосування судом критеріїв співмірності, сформульованих у практиці Верховного Суду.
Суд встановив, що на день звільнення позивачеві належали до виплати заробітна плата за фактично відпрацьований час у період з 01.09.2020 по 24.09.2020 у розмірі 15 231,69 грн (довідка від 03.05.2024 № 145), вихідна допомога у розмірі 237 975,00 грн (довідка про розрахунок без дати), а також суми індексації у розмірі 144 221,99 грн (платіжна інструкція № 32 від 15.01.2026) та 64 144,71 грн (платіжна інструкція № 416 від 26.02.2026), право на отримання яких виникло до припинення трудових правовідносин, хоча їх фактична виплата була здійснена лише після ухвалення відповідних судових рішень. Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат становить 461 573,39 грн (15 231,69 грн + 237 975,00 грн + 144 221,99 грн + 64 144,71 грн).
Як встановив суд, сума коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні та була фактично виплачена лише 15.01.2026, становить 144 171,99 грн, що складає 31,23 % від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат (144 171,99 грн Ч 100 % ч 461 573,39 грн = 31,23 %). Зазначене співвідношення підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України з урахуванням критеріїв співмірності.
З урахуванням того, що сума коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні, становить 31,23 % від загального розміру належних йому при звільненні виплат, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Відтак розмір середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, визначений у сумі 511 220,88 грн, підлягає зменшенню пропорційно частці невиплачених при звільненні коштів. Таким чином, розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, становить 159 654,28 грн (511 220,88 грн Ч 31,23 %).
З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині належить частково задовольнити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 159 654,28 грн середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Щодо стягнення компенсації.
Правове регулювання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбачене Законом № 2050-III.
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІвстановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІКабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру
Оскільки суд встановив, що позивач звільнився 24.09.2020 визнати, проте індексацію за період з 01.03.2018 року по 25.08.2025 року виплачено 21.01.2026 року, суд дійшов виснвоку про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 року по 25.08.2025 року, виплаченої 21.01.2026 року та зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 року по 25.08.2025 року, виплаченої 21.01.2026 року.
Суд відхиляє доводи позивача щодо необхідності визначення та стягнення компенсації втрати частини доходів у твердій грошовій сумі, розрахованій за аналогією з порядком визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченим статтею 117 КЗпП України. Такий підхід не ґрунтується на вимогах Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III, оскільки компенсація, передбачена цим Законом, не є санкцією чи заходом відповідальності роботодавця, а має компенсаційний характер і покликана відшкодувати втрату купівельної спроможності доходу внаслідок інфляційних процесів за період прострочення його виплати. Її розмір визначається виключно за правилами статті 3 Закону № 2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, і залежить від суми доходу, що підлягав виплаті за кожний відповідний місяць, та офіційних індексів інфляції за період затримки.
З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, а не стягнення судом довільно визначеної твердої грошової суми, обчисленої за правилами, що регулюють інший вид правової відповідальності.
Саме такий спосіб захисту застосовано у рішенні Верховного Суду від 11.04.2025 у зразковій справі № Пз/990/14/24 (№ 280/8933/24) щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що звернення позивача до суду з вимогою про стягнення компенсації втрати частини доходів є передчасним у зв`язку з відсутністю доказів його попереднього звернення до відповідача із заявою про виплату такої компенсації.
Посилання відповідача на необхідність обов`язкового досудового звернення позивача із відповідною заявою не ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки обов`язок щодо нарахування та виплати такої компенсації виникає у роботодавця (суб`єкта владних повноважень) безпосередньо в силу закону у разі порушення встановлених строків виплати доходу та не ставиться у залежність від подання особою окремої заяви.
При цьому сама по собі виплата відповідачем основної суми заборгованості на виконання судового рішення не свідчить про виконання ним обов`язку щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, яка є самостійною законодавчою гарантією. Отже, відсутність звернення позивача до відповідача із заявою про виплату такої компенсації не свідчить про передчасність звернення до суду та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні з огляду на те, що після надходження бюджетних асигнувань від Державної служби України з надзвичайних ситуацій він добровільно виконав судове рішення та виплатив позивачу належні суми.
Сам по собі факт добровільного виконання відповідачем судового рішення після надходження бюджетних асигнувань не спростовує факту порушення вимог статей 116 та 117 КЗпП України щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні та не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. До того ж, це відбулось після рішення суду. Відповідальність, встановлена зазначеною нормою, пов`язується саме з порушенням строків проведення розрахунку при звільненні, а не з причинами такого порушення чи подальшим виконанням судового рішення.
Крім того, відсутність або несвоєчасне надходження бюджетних асигнувань не є обставиною, яка виключає відповідальність роботодавця за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні, оскільки така обставина не звільняє його від обов`язку виконати вимоги трудового законодавства щодо своєчасної виплати всіх належних працівникові сум. Отже, наведені відповідачем обставини не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Суд частково задовольняє позов.
Керуючись ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 255, 260-262 КАС України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 159 554,28 грн.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки її виплати у повному обсязі за період з 01.03.2018 року по день виплати 21.01.2026 року.
Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки її виплати у повному обсязі за період з 01.03.2018 року день виплати 21.01.2026 року.
В решті позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко