ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/2402/26
381/2692/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року м. Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючої судді Анапріюк С.П.,
з участю секретаря Куліковських А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна,
установив:
У квітні 2026 року позивач звернулася до суду з цим позовом, у якому просить зняти арешт із житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Вимоги позову обґрунтовані тим, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 10 квітня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Стібель С.В. 03.06.1982 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1792, позивач набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності позивача на житловий будинок зареєстроване Фастівським БТІ 15.09.1988 року в книзі № 68, р.7691. 
27 лютого 2026 року право власності позивача на цей житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав.
Під час державної реєстрації права власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав позивач дізналась про те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження, а саме арешт нерухомого майна, в тому числі й житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 11117002. 
Підставою обтяження зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження б/н від 22.04.2011 року ВДВС Фастівського МРУЮ.
27.04.2011 року вказане обтяження зареєстроване за реєстраційним номером обтяження 11117002 реєстратором: Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник – ОСОБА_1 .
Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників, позивач ОСОБА_1 не є боржником в жодному виконавчому провадженні. 
Згідно з довідкою Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України № 27931-8 від 24.03.2026, при здійсненні перевірки відомостей програмного забезпечення АСВП «Державний виконавець» встановлено, що у Фастівському відділі ДВС у Фастівському районі Київської області КМУМЮ України не перебуває відкритих виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_1 . Архів за 2011 рік знищено відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (наказ Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року «Про порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби»). 
Арешт належного позивачеві майна без правових підстав для цього, створює їй перешкоди у здійсненні права власності щодо користування та розпоряджання ним.
Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 06 травня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження на 01.06.2026.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 01 червня 2026 року закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 08.07.2026.
Позивач в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про відкладення розгляду справи не подала.
Представник позивача – адвокат Дьячук Н.В. у судовому засіданні підтримала вимоги поданого до суду позову з підстав, що зазначені у ньому, та просила суд їх задовольнити. Пояснила суду, що наявність арешту позбавляє її довірителя можливості вільно володіти належним на праві власності нерухомим майном, чим порушується її право власності, яке, згідно із Конституцією України, є непорушним та не підлягає будь-яким обмеженням. Також зазначила про відсутність можливості зняття цього арешту інакше ніж за рішенням суду, оскільки виконавче провадження, в межах якого накладений цей арешт у відповідача відсутнє, архів за 2011 рік знищений за закінченням строку його зберігання. 
З урахуванням всіх обставин справи підсумувала, що у спірних правовідносинах склалась ситуація, за якої майно, яке на праві власності належить її клієнту, на теперішній час безпідставно обтяжене арештом. Будь-які відомості щодо обставин накладення цього арешту у відповідача відсутні, що позбавляє позивача можливості захисту своїх прав у позасудовому порядку.
Звернула увагу на пасивну поведінку відповідача у розгляді цієї справи та відсутність від нього заперечень проти позову.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. 
Перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив таке.
Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 10 квітня 1982 року, посвідченого 03.06.1982 року державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Стібель С.В., зареєстрованого в Реєстрі за № 1792, позивач набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності позивача на житловий будинок зареєстроване Фастівським БТІ 15.09.1988 року в книзі № 68, р.7691. 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав № 466382056 від 03.03.2026 року, за ОСОБА_1 27 лютого 2026 року зареєстроване право власності на житловий будинок право власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав.
Згідно з відомостями Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 466380520 від 03.03.2026, на житловий будинок АДРЕСА_1 накладено арешт постановою Відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції б/н від 22.04.2011 року, зареєстрований 27.04.2011 року за реєстраційним номером обтяження 11117002 реєстратором: Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників від 29.04.2026, фізична особа ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у Єдиному реєстрі боржників відсутня.
Згідно з відомостями довідки Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 27931-8 від 24.03.2026, при здійсненні перевірки відомостей програмного забезпечення АСВП «Державний виконавець» встановлено, що у Фастівському відділі ДВС у Фастівському районі Київської області КМУМЮ України не перебуває відкритих виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_1 . Архів за 2011 рік знищено відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (наказ Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року «Про порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби»). 
Нормативно-правове обґрунтування.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Висновки суду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків.
Підставою для звернення позивача з цим позовом до суду стала наявність арешту на нерухомому майні, яке на праві власності належить позивачеві.
Позивач зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Водночас, згідно з відомостями актуальної інформації в Єдиному реєстрі заборон відчуження майна об`єктів нерухомого майна на цей житловий будинок зареєстровано обтяження, а саме: накладено арешт на все нерухоме майно позивача, в тому числі і вищезазначеного житлового будинку.
За твердженням позивача, наявність арешту на належному їй на праві власності нерухомому майні без достатніх правових підстав для цього порушує її право на володіння цим майном, а тому вона просить суд захистити це право шляхом ухвалення рішення про зняття арешту з майна.
З огляду на це суд зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: прийняття постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; прийняття постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. 
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. 
Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. 
Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. 
Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. 
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, повинно існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У частині 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.
Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Частинами 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд встановив, що згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників , відсутні відомості про позивача як боржника у виконавчому провадженні.
Також суд встановив, що наявність незнятого арешту нерухомого майна становить перешкоду для позивача та позбавляє можливості вільно розпоряджатись належним їй на праві власності нерухомим майном.
За таких обставин суд констатує, що арешт нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності, за відсутності виконавчого провадження та інших визначених законом підстав для цього, існує формально, що підтверджується дослідженими судом доказами, які містяться у матеріалах справи.
З огляду на це суд вважає, що наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна, є надмірним втручанням у права позивача, водночас зняття такого арешту майна не може бути проведене на загальних підставах.
Отже, арешт нерухомого майна у спірних правовідносинах може бути знятий лише за рішенням суду. 
З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, враховуючи, що матеріали справи містять належні та достатні докази того, що позивач, яка не є стороною виконавчого провадження, в межах якого накладено спірний арешт, не може оскаржити з цих підстав дії або бездіяльність державного реєстратора чи державного виконавця, фактично позбавлена права вільно володіти та розпоряджатись належним їй на праві власності нерухомим майном, тому суд приходить до висновку про те, що вказаний арешт підлягає зняттю у судовому порядку.
Отже, наявні правові підстави для задоволення позову.
Керуючись ст. 259, 263- 265 ЦПК України, суд
вирішив:
Задовольнити позов.
Зняти арешт з нерухомого майна – житлового будинку АДРЕСА_1 , що накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції б/н від 22.04.2011 року, зареєстрований 27.04.2011 року за реєстраційним номером обтяження 11117002 реєстратором: Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Реквізити учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Фастівський відділ державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, код ЄДРПОУ 34446916, адреса місцезнаходження: 08500, Київська область, Фастівський район, м. Фастів, вул. Тимофія Рудяка, 1.
Повне судове рішення складене 08.07.2026.

Суддя        Сніжана АНАПРІЮК