ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №260/4390/21
адміністративне провадження № К/990/8168/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
суддя-доповідач - Бевзенко В.М.,
судді: Шарапа В.М., Чиркін С.М.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року (прийняте у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2023 року (ухвалену у складі головуючого судді Глушка І.В., суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.) у справі № 260/4390/21 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради (далі - Ужгородська міськрада, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міськради ІХ сесії VIIІ скликання від 07 вересня 2021 року № 398 «Про скасування підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому Ужгородської міськради від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд (далі - ТС) для провадження підприємницької діяльності» (далі - рішення виконкому № 398).
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що висновки Управління містобудування та архітектури Ужгородської міськради про недотримання позивачем вимоги паспортів прив`язки № 7/03-03 та № 8/03-03 при встановленні торгових павільйонів, викладені в акті обстеження розміщення ТС від 29 червня 2021 року, які слугували підставою для скасування підпунктів 1.1 та 1.2 пункту 1 рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124, є безпідставними та необґрунтованими, а саме спірне рішення Ужгородської міськради є протиправним та таким, що має бути скасованим.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2. Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 13 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2023 року, в задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що підставою для анулювання паспорта прив`язки ТС відповідно до пункту 2.26 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 (далі - Порядок № 244), є, зокрема, недотримання вимог паспорта прив`язки при встановленні ТС.
За висновком судів першої та апеляційної інстанцій, підтвердженням недотримання під час розміщення ТС позивачем вимог паспортів прив`язки є акт комісійного обстеження стану проведення робіт з розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, відповідно до якого на бетонній підготовці встановлено металевий каркас одного павільйону замість розміщення чотирьох павільйонів.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Короткий зміст вимог касаційної скарги
3. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі № 260/4390/21, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Як на підставу звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою скаржник посилається на пункти 1 та 4 частини четвертої та підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Скаржник зауважує, що оскаржувані судові рішення прийняті в результаті неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме - без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/6820/16-а, від 24 червня 2020 року у справі № 686/1811/16-а та від 21 липня 2022 року у справі № 300/864/19.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у вищевказаних постановах, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас, такі рішення можуть скасовуватися тільки у судовому порядку.
Скаржник вважає, що оскільки на підставі рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд» (далі - рішення № 124) він отримав паспорта прив`язки № 7/03-03 та № 8/03-03, відповідач не мав права самостійно скасовувати рішення виконкому.
На обґрунтування порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не довів існування обставин, на підставі яких було анульовано паспорти прив`язки, а саме - не вказав, яка саме зі складових паспортів прив`язки ним не виконана з огляду на положення пункту 2.11 Порядку № 244, який містить вичерпний перелік складових паспорту прив`язки, а саме: титульний аркуш; схема розміщення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500; ескізи фасадів ТС М 1:50 для стаціонарних ТС; технічні умови щодо інженерного забезпечення. 
Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій прийняли до уваги тільки акт комісійної перевірки від 29 червня 2021 року, але самостійно не перевірили обставини справи, оскільки докази, на які посилаються суди у цій справі, зокрема депутатський запит, акт комісійної перевірки, не є належними доказами у розумінні статті 74 КАС України. З цього приводу ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції звернути увагу на Висновок експерта від 26 грудня 2022 року № 0048/2022 за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження, який підтверджує, що під час спорудження ТС відхилення від вимог технічних паспортів не мало місце.
ОСОБА_1 вказує, що не мав змоги надати цей Висновок експертизи до судів першої та апеляційної інстанцій, які, на думку скаржника, не врахували, що для правильного встановлення обставин цієї справи, а саме - перевірки того, чи дійсно було відхилення від паспортів прив`язки під час спорудження спірної ТС, потрібні спеціальні знання.
Позиція інших учасників справи
4. Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не подавали, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
5. Суди попередніх інстанцій на підставі зібраних у справі доказів установили, що 10 квітня 2019 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради прийняв рішення № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».
Підпунктом 1.2 пункту 1 рішення виконкому № 124 передбачено:
« 1. Погодити розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності:
1.2. Гр. ОСОБА_1 - двох павільйонів по АДРЕСА_1 ».
На виконання вимог рішення № 124 Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міськради на замовлення видано паспорти прив`язки за реєстраційним № 7/03-03 та № 8/03-03.
Позивач відповідно до вимог паспортів прив`язки за реєстраційними № 7/03-03 та № 8/03-3 здійснював розміщення торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 .
Суди також установили, що 07 вересня 2021 року Ужгородська міськрада VIII скликання на IX сесії прийняла рішення № 398 «Про скасування підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», згідно з пунктами 1, 2, 3 якого вирішено:
« 1. Скасувати підпункти 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності»;
2. Управлінню містобудування та архітектури анулювати відповідні паспорти прив`язки тимчасових споруд;
3. Департаменту міського господарства розірвати відповідні договори на користування конструктивними елементами благоустрою з урахуванням ставок оплати, передбачених рішенням XXVI сесії міської ради VI скликання від 7 листопада 2014 року № 1505...».
На офіційному сайті Ужгородської міськради, доступного за посиланням: https://rada-uzhgorod.gov.ua/, було опубліковано супровідну записку начальника Управління містобудування та архітектури до проєкту рішення «Про скасування підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».
Зі змісту вищевказаної супровідної записки суди попередніх інстанцій установили, що підставою для скасування підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому № 124 слугував, зокрема, акт обстеження розміщення ТС по вул. Марії Заньковецької (біля будівлі № 70 ТОВ «Новий ринок») від 29 червня 2021 року, згідно якого зазначено: «... 2. Замовниками встановлено на бетонній підготовці металевий каркас одного павільйону замість розміщення чотирьох павільйонів, що не відповідає вимогам (по 2 павільйони відповідно) паспортів прив`язки ТС ОСОБА_1 за № 7/03-03 та № 8/03-03...».
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
6. Частиною першою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7. Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
8. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, керувалися інформацією, що міститься в акті обстеження розміщення ТС по вул. Марії Заньковецької (біля будівлі №70) від 29 червня 2021 року, яким установлено розміщення на бетонній підготовці металевого каркасу одного павільйону замість розміщення чотирьох павільйонів, що не відповідає вимогам (по 2 павільйони відповідно) паспортів прив`язки.
9 Урахувавши наведений акт обстеження як достатній, допустимий та належний доказ у справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність спірного рішення Ужгородської міськради № 398, оскільки однією з підстав анулювання паспорту прив`язки відповідно до пункту 2.26 Порядку № 244 є відхилення від паспорта прив`язки ТС. Також суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що рішення відповідача, що є предметом оскарження в межах спірних правовідносин, є прийнятим відповідачем в межах повноважень та у визначений законодавством спосіб.
10. Разом з тим, колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.
11. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
12. За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
13. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
14. Отже, у спорах щодо правомірності рішень органів місцевого самоврядування суд має встановити наявність у такого органу загальної компетенції у відповідній сфері, а також визначити, чи був конкретний спосіб реалізації цієї компетенції прямо передбачений законом, чи дотримано встановлену законом процедуру та чи існували визначені законом фактичні підстави для прийняття відповідного рішення.
15. У справі, що переглядається, таким визначальним питанням є правомірність рішення Ужгородської міськради від 07 вересня 2021 року № 398 у частині скасування підпункту 1.2 пункту 1 рішення виконкому Ужгородської міськради від 10 квітня 2019 року № 124, яким позивачу було погоджено розміщення двох павільйонів, а також пов`язаного з цим доручення Управлінню містобудування та архітектури анулювати паспорти прив`язки.
16. На цій підставі колегія суддів доходить висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій фактично перевіряли наявність підстав для анулювання паспорту прив`язки, однак, предметом спору у цій справі є рішення Ужгородської міськради № 398 про часткове скасування рішення виконкому № 124, яким, у свою чергу, було погоджено позивачу розміщення ТС та вирішено надати паспорти прив`язки.
17. Одним із доводів касаційної скарги є те, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений, зокрема, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 369/6820/16-а, від 24 червня 2020 року у справі № 686/1811/16-а та від 21 липня 2022 року у справі № 300/864/19, про те, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.
18. Надаючи оцінку цьому доводу касаційної скарги, Суд зазначає, що відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
19. Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
20. Відповідно до статті 2 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин; Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні є гарантованим державою правом та реальною здатністю територіальної громади - жителів села, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
21. За статтею 10 цього Закону № 280/97-ВР міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їхнього імені та в їхніх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
22. Частинами першою, другою статті 59 Закону № 280/97-ВР установлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, а рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.
23. Пунктом 15 частини першої статті 26 цього Закону до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено, зокрема, скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.
24. Частиною дев`ятою статті 59 Закону № 280/97-ВР визначено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.
25. Разом із тим зазначені положення не можуть тлумачитися ізольовано від частини десятої статті 59 цього Закону, згідно з якою акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
26. Конституційний Суд України у Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Водночас Конституційний Суд України наголосив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення або вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Така заборона є гарантією стабільності суспільних відносин.
27. Аналогічний правовий підхід послідовно застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 369/6820/16-а та від 21 липня 2022 року у справі № 300/864/19. У справі № 300/864/19 Верховний Суд, зокрема, виходив з того, що рішення виконавчого комітету, яке є актом індивідуальної дії та було реалізоване шляхом надання відповідному суб`єкту дозволу і фактичного здійснення ним робіт, не може бути довільно скасоване органом місцевого самоврядування за відсутності передбачених законом підстав.
28. Зазначений правовий підхід підлягає застосуванню і в цій справі.
29. Як установили суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів, 10 квітня 2019 року виконавчий комітет Ужгородської міськради прийняв рішення № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», підпунктом 1.2 пункту 1 якого позивачу погоджено розміщення двох павільйонів по вул. Марії Заньковецької біля будівлі № 70 ТОВ «Новий ринок».
30. На виконання цього рішення Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради позивачу видано паспорти прив`язки ТС за реєстраційними № 7/03-03 та № 8/03-03.
31. Отже, рішення виконкому № 124 не залишилося нереалізованим або таким, що лише створювало передумови для можливого виникнення правовідносин у майбутньому. Воно було виконане шляхом видачі на його підставі паспортів прив`язки ТС, які, у свою чергу, відповідно до пункту 2.1 Порядку № 244 є підставою для розміщення тимчасової споруди.
32. Таким чином, на момент прийняття відповідачем рішення № 398 рішення виконкому № 124 вже було реалізоване та породило для позивача відповідні правовідносини у сфері розміщення ТС.
33. За таких обставин посилання судами попередніх інстанцій лише на частину дев`яту статті 59 Закону № 280/97-ВР як на загальну правову підставу для скасування рішення виконкому є недостатнім.
34. Право міськради скасовувати рішення виконавчого комітету може бути реалізоване з урахуванням принципу правової визначеності, гарантій стабільності правовідносин та вимог частини другої статті 19 Конституції України.
35. Інше тлумачення призводило б до ситуації, коли особа, діючи на підставі чинного рішення органу місцевого самоврядування, отримавши передбачений законодавством документ та розпочавши реалізацію наданого їй права, могла б у будь-який момент бути позбавлена правових наслідків такого рішення шляхом прийняття цим самим органом нового рішення без судового контролю та без застосування спеціальної процедури припинення відповідного права.
36. Ужгородська міськрада, скасовуючи рішення свого виконавчого органу на підставі статті 59 Закону № 280/97-ВР, не зазначила, яким саме приписам Конституції чи законів України це рішення не відповідало у момент його прийняття.
37. Відповідно до частини четвертої статті 28 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин; Закон № 3038-VI) розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
38. На виконання цієї норми наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
39. За змістом пункту 2.1 Порядку № 244 підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС.
40. Пунктом 2.10 Порядку № 244 передбачено, що паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за встановленою формою.
41. Відповідно до пункту 2.11 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС включає титульний аркуш із відповідними реквізитами замовника, схему розміщення ТС, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1:500, ескізи фасадів ТС у кольорі М 1:50 для стаціонарних ТС та технічні умови щодо інженерного забезпечення ТС. Цей перелік документів є вичерпним.
42. Пунктом 2.20 Порядку № 244 врегульовано, що встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС, а пунктом 2.21 цього Порядку визначено, що відхилення від паспорта прив`язки ТС не допускається.
43. Водночас пунктом 2.26 Порядку № 244 визначено спеціальні підстави анулювання дії паспорта прив`язки ТС, зокрема недотримання вимог паспорта прив`язки ТС при її встановленні, невстановлення ТС протягом шести місяців з дати отримання паспорта та надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку, під час підготовки паспорта.
44. Отже, законодавець передбачив спеціальний механізм припинення дії паспорта прив`язки у разі виникнення визначених Порядком № 244 обставин.
45. При цьому рішення про погодження розміщення ТС та паспорт прив`язки не є тотожними за своїм правовим призначенням документами. Перше є рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування, на виконання якого уповноваженим органом оформлюється паспорт прив`язки, тоді як паспорт прив`язки є безпосередньою правовою підставою для розміщення ТС.
46. Тому після реалізації рішення виконкому шляхом оформлення паспорта прив`язки питання про припинення можливості розміщення ТС має вирішуватися з урахуванням спеціального правового регулювання, встановленого Порядком № 244, а не шляхом скасування вже реалізованого рішення виконкому.
47. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 260/4391/21, в якій за фактично аналогічних обставин - щодо рішення Ужгородської міської ради № 398, рішення виконкому № 124 та паспортів прив`язки ТС, Суд дійшов висновку, що після реалізації рішення виконкому шляхом видачі паспортів прив`язки у міської ради не було підстав та повноважень для його скасування в частині погодження розміщення ТС.
48. Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що суди першої та апеляційної інстанцій фактично ототожнили предмет цього спору з питанням наявності підстав для анулювання паспортів прив`язки ТС, тоді як предметом безпосереднього судового оскарження у цій справі є рішення Ужгородської міськради від 07 вересня 2021 року № 398 «Про скасування підпункту 1.2 пункту 1 рішення виконкому від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».
49. Такий підхід є помилковим, оскільки правомірність рішення № 398 та наявність передбачених пунктом 2.26 Порядку № 244 підстав для анулювання паспорта прив`язки є різними за своїм предметом та юридичним змістом питаннями, які не можуть бути ототожнені.
50. Як установили судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів, рішенням № 398 Ужгородська міськрада доручила Управлінню містобудування та архітектури анулювати паспорти прив`язки, а також скасувала підпункт 1.2 пункту 1 рішення виконавчого комітету від 10 квітня 2019 року № 124, яким було погоджено розміщення двох павільйонів по вул. Марії Заньковецької. Саме це рішення міської ради є предметом оскарження у цій адміністративній справі.
51. Відтак для правильного вирішення спору суди мали встановити, чи відповідала закону саме дія міської ради щодо скасування рішення виконавчого комітету № 124, зокрема чи мала міська рада належну правову підставу, діяла у межах наданих їй повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а також чи могли наведені в рішенні № 398 обставини бути юридичною підставою саме для такого способу втручання у вже виниклі правовідносини.
52. Натомість суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, фактично обмежилися перевіркою питання про те, чи мав місце факт невідповідності розміщуваної тимчасової споруди паспортам прив`язки та чи може такий факт бути підставою для анулювання паспортів відповідно до пункту 2.26 Порядку № 244. При цьому правомірність самого рішення міської ради № 398 як індивідуального акта, зокрема в частині скасування рішення виконкому № 124, належної правової підстави та компетенції міської ради щодо такого скасування, судами належним чином не перевірена.
53. При цьому пункт 2.26 Порядку № 244 безпосередньо визначає умови анулювання дії паспорта прив`язки ТС, серед яких є недотримання вимог паспорта прив`язки ТС при її встановленні. Отже, наведена норма регулює питання правових наслідків невиконання вимог паспорта прив`язки, однак сама по собі не визначає повноважень міської ради щодо скасування рішення виконавчого комітету, яким було погоджено розміщення ТС, і не може автоматично розглядатися як правова підстава для такого скасування.
54. Більше того, суди фактично поставили правомірність рішення міської ради № 398 у залежність від того, чи було допущено позивачем порушення вимог паспортів прив`язки. Проте суди мали визначити правову природу спірного рішення № 398, обсяг повноважень міської ради щодо його прийняття та відповідність обраного способу втручання вимогам закону, і лише після цього оцінювати наведені міською радою фактичні обставини як підставу для такого рішення.
55. Зазначене має істотне значення також з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України. Тому сама по собі наявність у органу місцевого самоврядування певних повноважень у сфері благоустрою, містобудування чи регулювання розміщення тимчасових споруд не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи мав цей орган конкретне нормативне повноваження саме на скасування вже прийнятого рішення виконавчого комітету у спосіб, застосований у спірному рішенні.
56. Верховний Суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин, а відповідно до частини другої цієї статті не має права встановлювати нові обставини чи переоцінювати докази. 
57. За таких обставин Верховний Суд має оцінити, чи правильним було застосування судами норм матеріального права до встановлених ними обставин саме щодо предмета заявлених позовних вимог.
58. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про правомірність рішення № 398 не ґрунтуються на належній оцінці всіх юридично значущих питань, що входили до предмета доказування у цій справі, а відтак не можуть вважатися достатнім обґрунтуванням відмови у задоволенні позову.
59. У цій справі рішення виконкому № 124 було індивідуальним актом, адресованим конкретному суб`єкту, його зміст був реалізований видачею паспортів прив`язки, а позивач розпочав виконання робіт щодо розміщення ТС.
60. Отже, після реалізації цього рішення його скасування міською радою всупереч волі особи, яка на його підставі реалізовувала надане їй право, не відповідало вимогам статті 19 Конституції України, принципу правової визначеності та правовій позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні № 7-рп/2009.
61. З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що рішення Ужгородської міської ради від 07 вересня 2021 року № 398 у частині скасування підпункту 1.2 пункту 1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» є протиправним та має бути скасовано.
62. При цьому Верховний Суд не вирішує питання про те, чи мав позивач фактично право встановлювати ТС із певними конструктивними характеристиками та чи відповідав фактичний стан ТС паспортам прив`язки. Такі питання можуть бути предметом перевірки компетентного органу виключно у порядку та за наявності підстав, передбачених Порядком № 244.
63. Отже, доводи відповідача про можливе порушення позивачем вимог паспортів прив`язки не надавали міській раді права застосувати спосіб реагування, який був використаний у спірному рішенні.
64. Колегія суддів вважає, що встановленого у цій справі порушення відповідачем вимог законодавства достатньо для висновку про протиправність та скасування оскаржуваного рішення Ужгородської міської ради від 07 вересня 2021 року № 398. За таких обставин дослідження та правова оцінка інших доводів касаційної скарги, зокрема щодо відповідності фактичного стану розміщення ТС вимогам паспортів прив`язки, правомірності висновків акта обстеження від 29 червня 2021 року, а також наведеного скаржником висновку експерта від 26 грудня 2022 року № 0048/2022, не має визначального значення для правильного вирішення спору. Відтак Верховний Суд не приймає до уваги та не надає оцінки зазначеним доводам, оскільки навіть їх підтвердження або спростування не може вплинути на висновок про протиправність оскаржуваного рішення з наведеної вище самостійної правової підстави.
65. З огляду на вищезазначене Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про правомірність рішення № 398 ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, а саме статті 19 Конституції України, пункту 15 частини першої статті 26, частини дев`ятої статті 59 Закону № 280/97-ВР, частини четвертої статті 28 Закону № 3038-VI, пунктів 2.1, 2.11, 2.20, 2.21, 2.26 Порядку № 244.
66. Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
67. Оскільки судами попередніх інстанцій правильно встановлено фактичні обставини щодо прийняття рішення виконкому № 124, видачі паспортів прив`язки та прийняття міською радою рішення № 398, а невідповідність судових рішень вимогам статті 242 КАС України зумовлена саме неправильним застосуванням норм матеріального права, Верховний Суд вважає можливим ухвалити нове рішення без направлення справи на новий розгляд.
68. Туму касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2023 року скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
69. Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
70. Відповідно до квитанції № 32528798800006612737 від 04 квітня 2023 року за подання касаційної скарги скаржник сплатив 1816.00 грн, які належить стягнути з відповідача.
71. Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 січня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міськради ІХ сесії VIIІ скликання від 07 вересня 2021 року № 398 «Про скасування підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 рішення виконкому Ужгородської міськради від 10 квітня 2019 року № 124 «Про погодження розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до квитанції № 32528798800006612737 від 4 квітня 2023 року у сумі 1816,00 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Бевзенко
Судді: В.М. Шарапа
С.М. Чиркін