ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 р. 	Справа № 520/25613/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 (суддя Біленський О.О.; м. Харків) по справі № 520/25613/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання неправомірним наказу
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач), в якому просила суд:
- визнати неправомірним винесення наказу про оголошення суворої догани військовослужбовцю ОСОБА_1 ;
- скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2025 №2630, яким ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2025 №2630 притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани за самовільне залишення військової частини. З даним наказом позивач не згодна, оскільки він винесений на підставі викривлених даних, тому підлягає скасуванню. При проведенні службового розслідування були фактично проігноровані обставини поважності залишення військової частини позивачем, не надано жодної оцінки фактам та обставинам, інформацію про які отримано в ході службового розслідування. В даному випадку висновки службового розслідування не містять повноти та об`єктивності, що в подальшому і стало підставою для винесення оскаржуваного наказу.
Рішенням від 14 січня 2026 року Харківський окружний адміністративний суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовив.
Позивач не погодилась з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суд від 14 січня 2026 р. у справі № 520/25613/25, та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано обставину, що матеріали службового розслідування містять прямі суперечності. В акті службового розслідування, який став підставою для оскаржуваного наказу, вказано що згідно рапорту ОСОБА_2 було повідомлення про самовільне залишення військовою частиною ОСОБА_1 21.07.2025 року. Однак далі в акті службового розслідування є особисті пояснення особисто ОСОБА_2 , який є безпосереднім керівником позивача, в яких він спростовує подання та складання такого рапорту та як безпосередній командир спростовує самовільне залишення служби позивачем. Вважає, що направлення позивача у відрядження усним наказом командира не суперечить ні Статутам ЗСУ ні Інструкції про відрядження, враховуючи перебування особового складу частини в безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення в бойовій обстановці направлення у відрядження за завданням отримати майно для забезпечення підрозділу не є порушенням військової дисципліни. 
Окрім зазначеного позивач вказує, що той факт, що вона поїхала забрати волонтерську допомогу за два дні до відпустки лише свідчить про те, що позивач хотіла саме до початку відпустки привезти матеріальні цінності для війкової частини, а не залишити підлеглих без майна на невизначений строк. Вчиняти правопорушення у неї умислу не було, тобто не було мотиву, що підтверджує відсутність суб`єктивної сторони правопорушення.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.07.2025 №215 заступника командира батальйону матеріального забезпечення з тилу лейтенанта ОСОБА_1 визнано такою, що вибула як така, що самовільно залишила військову частину.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.07.2025 №216 ОСОБА_1 , як така, що самовільно залишила військову частину, повернулась до підрозділу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 23.07.2025 №2188 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2025 №2556 продовжено службове розслідування.
За результатом проведення службового розслідування складено Акт службового розслідування, затверджений тво командира військової частини НОМЕР_1 31.08.2025.
Згідно вказаного Акту, службовим розслідуванням встановлено, що 21.07.2025 надійшов рапорт за вхідним №22592 від командира батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 про те, що 21.07.2025 о 8:00 год. лейтенант ОСОБА_1 , заступник командира батальйону матеріального забезпечення з тилу військової частини НОМЕР_1 самовільно покинула розташування батальйону матеріального забезпечення.
22.07.2025 надійшов рапорт за вхідним №22657 від командира батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 про те, що 22.07.2025 о 01:00 год. лейтенант ОСОБА_1 , заступник командира батальйону матеріального забезпечення з тилу військової частини НОМЕР_1 прибула в розташування батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
З пояснення заступника командира з психологічної підтримки персоналу батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_4 від 27.07.2025 слідує, що впродовж дня 21.07.2025 капітан ОСОБА_5 спілкувався по телефону з лейтенантом ОСОБА_6 , проте фізично її не бачив, які завдання вона виконувала йому не відомо.
З пояснення начальника групи зберігання реактивних снарядів польового артилерійського складу роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_7 від 27.07.2025 стало відомо, що близько 00:20 год. 22.07.2025 лейтенант ОСОБА_8 привезла до гаража, де зберігається волонтерська допомога, генератор - 1шт, медичні ноші - 1шт, пусті мішки 1 ящик, та попросила вивантажити дані речі. Документів про дану волонтерську допомогу сержант ОСОБА_7 від лейтенанта ОСОБА_9 не отримував.
З пояснення комірника групи зберігання реактивних снарядів польового артилерійського складу роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_10 від 27.07.2025 стало відомо, що близько 00:20 год. 22.07.2025 лейтенант ОСОБА_8 привезла до гаража, де зберігається волонтерська допомога, генератор, медичні ноші, пусті мішки та попросила вивантажити дані речі. Документів про дану волонтерську допомогу солдат ОСОБА_10 від лейтенанта ОСОБА_9 не отримував.
З пояснення старшого офіцера юридичної служби капітана юстиції ОСОБА_11 стало відомо, що 21.07.2025 приблизно о 14:00 год. отримав завдання від начальника юридичної служби майора юстиції ОСОБА_12 встановити зв`язок з лейтенантом ОСОБА_6 з метою отримання копій необхідних документів стосовно військовослужбовців ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , на телефонні дзвінки лейтенант ОСОБА_8 не відповідала. Проте приблизно о 14:10 год. 21.07.2025 лейтенант ОСОБА_8 зателефонувала та повідомила, що дані документи будуть передані до юридичної служби, проте вона сама прибути не може. Про дану розмову капітан юстиції ОСОБА_15 повідомив майора юстиції ОСОБА_16 . Після чого майор юстиції ОСОБА_17 особисто зв`язалася по мобільному телефону з лейтенантом ОСОБА_6 , розмова відбувалася при увімкненому динаміку на телефоні майора юстиції ОСОБА_18 . Лейтенант ОСОБА_8 в ході телефонної розмови повідомила майора юстиції ОСОБА_16 , що не може особисто прибути в юридичну службу в н.п. Балаклія Харківської області, так як знаходиться на СТО в м. Черкаси з дозволу командира батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 .
З пояснення командира батальйону матеріального забезпечення підполковника ОСОБА_2 встановлено, що в ніч з 20.07.2025 на 21.07.2025 підполковник ОСОБА_19 вибув на позиції для перевірки маскування, облаштування та перевірки несення спостереження особового складу на ГГО «Вежа». Перед вибуттям на позицію до нього зателефонувала лейтенант ОСОБА_8 та доповіла, що 21.07.2025 їй потрібно від`їхати для отримання волонтерської допомоги. В який саме населений пункт потрібно від`їхати лейтенанту ОСОБА_1 підполковник ОСОБА_19 не запитував, так як був зайнятий підготовкою до вибуття на позиції.
Підполковник ОСОБА_2 дозволив від`їхати лейтенанту ОСОБА_9 для отримання волонтерської допомоги.
Документи для відрядження лейтенанта ОСОБА_9 підполковник ОСОБА_19 не оформляв.
Рапорти зареєстровані за №22592 від 21.07.2025 та №22656 від 22.07.2025 про самовільне залишення військової частини та прибуття в підрозділ після самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_6 , виходячи з пояснень підполковника ОСОБА_3 він не подавав. Проте, підполковником ОСОБА_20 не було подано рапорт, про те що дані рапорти, він не подавав.
З пояснення заступника командира батальйону матеріального забезпечення з тилу лейтенанта ОСОБА_1 встановлено, що лейтенант ОСОБА_8 21.07.2025 з дозволу підполковника ОСОБА_2 виїхала для отримання волонтерської допомоги. В процесі поїздки в лейтенанта ОСОБА_1 виникли проблеми з автомобілем, відповідно змушена була заїхати в м. Черкаси на станцію технічного обслуговування. В 23:50 год. 21.07.2025 лейтенант ОСОБА_8 прибула в розташування підрозділу з волонтерською допомогою: генератор, медичні ноші, сухі набори їжі.
Лейтенанту Лілії Галамбіца були поставлені наступні питання: в якому самому населеному пункті вона отримувала волонтерську допомогу, оскільки в день отримання волонтерської допомоги заїжджала на СТО в м. Черкаси, чому доцільно не було отримати волонтерську допомогу «Новою поштою», зважаючи на об`єм волонтерської допомоги та враховуючи, що відстань від м. Балаклії Харківської області до обласного центру м. Черкаси становить приблизно 480 км (6,5 год. автомобілем). На дані питання лейтенант ОСОБА_1 відповідати відмовилась, про що було складено акт відмови від 21.08.2025.
Згідно пояснення помічника командира військової частини з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майора юстиції ОСОБА_18 стало відомо, що в рамках виконання завдання ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_21 , з метою отримання інформації та отримання копій документів, 21.07.2025 близько 14:00 год. - 14:30 год. майором юстиції ОСОБА_22 з використанням засобів зв`язку була запрошена до приміщення юридичної служби військової частини НОМЕР_1 заступник командира батальйону з тилу батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_1 . Під час телефонної розмови лейтенант ОСОБА_1 повідомила, що прибути до розташування юридичної служби вона не може оскільки виконує завдання командира батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . На питання встановлення її місцезнаходження вона повідомила, що знаходиться поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 , а саме на СТО в Черкаській області. Щодо деталей «завдання командира батальйону», лейтенант ОСОБА_1 нічого не повідомила, а тільки повторювала про те, що це завдання командира батальйону. Однак, станом на 21.07.2025 жодних відряджень на лейтенанта ОСОБА_1 оформлено не було. Додатково було зателефоновано до заступника командира батальйону з ППП батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_23 з питанням дійсного місцезнаходження та правомірності перебування лейтенанта ОСОБА_1 , під час якого останній повідомив, що вона виконує завдання командира батальйону. На питання чи розуміє він, що в діях лейтенанта ОСОБА_1 наявні ознаки самовільного залишення частини та безпідставної відсутності на військовій службі, капітан ОСОБА_5 чіткої відповіді не дав та належним чином не зреагував.
21.07.2025, близько 19:00 год., під час робочої зустрічі з заступником командира з психологічної підтримки персоналу - начальником відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_24 , майор юстиції ОСОБА_17 була присутня при його телефонній розмові з лейтенантом ОСОБА_1 , яка повідомила, що разом із своєю донькою - військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 старшим сержантом ОСОБА_25 сіли в авто і виїжджають з міста Черкаси до військової частини НОМЕР_1 .
В ході проведення службового розслідування встановлено, що переплати лейтенанту ОСОБА_1 на час її відсутності у військовій частині не було.
Також, в ході проведення службового розслідування стало відомо, що 23.07.2025 лейтенант ОСОБА_1 вибула у частину щорічної відпустки.
Враховуючи вищезазначене, вбачається, що лейтенант ОСОБА_1 проявила нещирість під час повідомлення командиру батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_2 про ціль та місце вибуття, а саме не уточнила населений пункт та об`єми волонтерської допомоги.
Одночасно варто врахувати, що лейтенант ОСОБА_1 прибула за незначним об`ємом волонтерської допомоги, до міста Черкаси, яке знаходиться за 20 кілометри від місця проживання останньої (м. Сміла Черкаської області) за 2 дні до початку щорічної відпустки. Доцільніше було б відправити дану волонтерську допомогу поштою.
Про обізнаність лейтенанта ОСОБА_1 щодо порядку вибуття у відрядження свідчить факт успішного проходження Атестації на присвоєння військового звання офіцерського складу та підписання контракту, що підтверджує знання Статутів ЗСУ та керівних документів.
Виходячи з обставин, встановлених під час службового розслідування, факт самовільного залишення лейтенантом ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження, у зв`язку з тим, що 21.07.2025 лейтенант ОСОБА_1 перебувала в м. Черкаси за 20 кілометри від місця проживання останньої ( АДРЕСА_1 ) за 2 дні до початку щорічної відпустки, без посвідчення про відрядження та відсутності відповідного наказу по стройовій частині, чим порушила вимоги статей 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та розділу 5 інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170.
Згідно акту, складеного 31.08.2025 в присутності двох свідків, ОСОБА_1 відмовилась від підпису про ознайомлення з матеріалами службового розслідування.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності від 31.08.2025 №2630 "Про результати проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_1 " факт самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_1 21.07.2025 підтверджено.
За самовільне залишення місця служби та за порушення вимог ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 11, 16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, яке виявилось у не додержанні законодавства України, на лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира батальйону матеріального забезпечення з тилу військової частини НОМЕР_1 , накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого законом України від 24.03.1999 №551-ХІV, «сувора догана».
Вважаючи вказаний наказ неправомірним, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач самовільно залишила військову частину, поза встановленим законом порядком, а отже наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2025 №2630 "Про результати проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_1 " прийнятий правомірно, в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а підстави для його скасування відсутні.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 1 ст. 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частин 2, 3 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби).
Відповідно статті 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із статтею 6 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до статті 9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацами 2, 4 статті 11 Статуту внутрішньої служби передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.
Як передбачено статтею 12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби).
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно статей 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до статей 28-30 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Згідно статті 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців.
Статтею 32 Статуту внутрішньої служби визначено, що за своїми військовими званнями начальниками є: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу; майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу; полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
Військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: - призначення на посаду і звільнення з неї; - присвоєння військового звання; - вручення нагороди; - відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування (стаття 40 Статуту внутрішньої служби).
Відповідно до ст. 35-36 Статуту внутрішньої служби, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.
За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).
За приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Відповідно до статті 5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України”.
Згідно зі статтею 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності. Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Згідно зі статтями 86-87 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 за №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі – Порядок № 608), визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку № 608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Пунктами 13, 14 розділу ІІІ Порядку № 608 Порядку № 608 визначено, що службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.
Відповідно до пункту 3 розділу ІV Порядку № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
У силу приписів пунктів 1, 6 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу VI Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).
Аналіз викладених правових норм свідчить, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
Водночас, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.
Варто зазначити, що за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.
При цьому, самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.
Не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо.
В постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину. Не з`ясування обставин і причин, за яких військовослужбовець залишив військову частину, а також відсутність доказів, які б підтверджували самовільне залишення розташування військової частини, свідчить про відсутність підстав для висновку про самовільне залишення цим військовослужбовцем військової частини.
З матеріалів службового розслідування встановлено, що підставою для його призначення слугував рапорт підполковника ОСОБА_2 № 22592 від 21.07.2025 в якому повідомлено, що 21.07.2025 близько 8:00 лейтенант ОСОБА_1 заступник командира батальйону матеріального забезпечення з тилу військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишила розташування батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Лейтенант ОСОБА_1 на телефонні зв`дзвінки відповідає та повідомляє, що поїхала вирішувати власні справи. У зв`язку з цим командир батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 просив призначити службове розслідування стосовно даного факту. 
Разом з тим, під час службового розслідування командир батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 надав пояснення в яких повідомив, що в ніч з 20.07.2025 на 21.07.2025 він вибув на позиції для перевірки маскування, облаштування та перевірки несення спостереження особового складу на БМЗ ПВ “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. Перед вибуттям на позицію до нього зателефонувала лейтенант ОСОБА_8 та доповіла, що 21.07.2025 їй потрібно від`їхати для отримання волонтерської допомоги, на що він їй дозволив це зробити. З позиції він повернувся у вівторок 22.07.2025 зранку. Так само зранку йому доповіла лейтенант ОСОБА_1 , що повернулася і привезла волонтерську допомогу. 
У вказаних поясненнях полковник ОСОБА_2 також зазначив, що рапорти № 22592 від 21.07.2025 та № 22656 від 22.07.2025 він не подавав. Документи на відрядження не оформляли у зв`язку з оперативністю отримання допомоги. 
Отже, зі змісту наданих в ході службового розслідування командиром батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 пояснень, який є безпосереднім начальником позивача, встановлено, що заступник командира батальйону матеріального забезпечення лейтенант ОСОБА_1 залишила військову частину 21.07.2025 з його дозволу з метою отримання волонтерської допомоги, а документи на відрядження не були оформлені у зв`язку з оперативністю отримання такої допомоги. При цьому підполковник ОСОБА_2 заперечував факт подання ним рапортів № 22592 від 21.07.2025 та № 22656 від 22.07.2025, один із яких слугував підставою для призначення та проведення службового розслідування. 
Крім того, зі змісту пояснень старшого офіцера юридичної служби капітана юстиції ОСОБА_11 та помічника командира військової частини з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майора юстиції ОСОБА_12 , встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 за час відсутності її у військовій частині виходила на зв`язок та повідомляла про своє місцезнаходження та що виконує завдання командира батальйону. 
Факт отримання позивачем волонтерської допомоги не заперечується відповідачем та підтверджується зібраними в ході проведення службового розслідування доказами, зокрема, поясненнями військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .
Оскільки позивач залишила місце несення служби з дозволу її безпосереднього начальника з метою отримання волонтерської допомоги та менше ніж через добу повернулася до військової частини НОМЕР_1 з такою допомогою, колегія суддів доходить висновку, що залишення позивачем місця розташування військової частини НОМЕР_1 21.07.2025 не було самовільним, оскільки самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). 
Жодних доказів, що дії позивача із залишення місця військової служби були навмисними та такими, що мали на меті ухилення від її несення, відповідачем не надано.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 , як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення.
З огляду на встановлені у справі обставини колегія суддів доходить висновку, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2025 №2630, яким ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани є протиправним, а вимоги позивача про його скасування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Беручи до уваги викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 по справі № 520/25613/25 - скасувати.
Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання неправомірним наказу - задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2025 № 2630 "Про результати проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини лейтенантом ОСОБА_1 ", яким ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Т.С. Перцова   Я.М. Макаренко