Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/11006/25
Провадження № 2/185/2041/26 

22 липня 2026 року      м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бабія С.О., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він працював у шкідливих підземних умовах праці на виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею.
17.02.2001 року о 10 годині 00 хвилин на підприємстві під час роботи зі ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав тілесні ушкодження. Актом форми Н-1 № 11 від 17.02.2001 (затвердженим 20.02.2001) нещасний випадок визнано пов`язаним з виробництвом. Позивачу було встановлено первинно 25 % втрати професійної працездатності за довідками МСЕК № 0011297 від 15.10.2001 року. Актом П-4 від 24.10.2003 року позивачу було також встановлено професійне захворювання. Довідками МСЕК від 15.03.2007 року серія ДНА-02 № 018253 та серія МСЕ-ДНА-01 № 528387 безстроково сукупно за виробничою травмою та професійним захворюванням позивачц встановлено 2 групу інвалідності та 85 % втрати працездатності. Позивач зазначає, що після виписки постійно проходив лікування, реабілітацію, вживав ноотропи, транквілізатори, серцеві, судинні препарати, антиконвульсанти. Неодноразово проходив лікування у неврологічному відділенні. Стан здоров`я лише погіршувався — зростав головний біль, запаморочення, дратівливість, почастішали пароксизми. Ще в молодому віці позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був вимушений звільнитися з займаної посади за станом здоров`я, змушений проходити курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків. Наслідки отриманого на виробництві ушкодження здоров`я обмежують його життєву активність і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Він змушений проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги.
Моральні страждання позивач оцінює в 288 000 грн.
Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнав та надав відзив на позовну заяву, згідно з яким позивач на момент страхового випадку мав страховий стаж роботи у шкідливих підземних умовах. Відповідно до акта форми Н-1 від 17.02.2001 та акта форми П-4 від 24.10.2003 підтверджується факт нещасного випадку та професійного захворювання. Виписками з актів огляду МСЕК підтверджується встановлення позивачу первинно 25 % втрати професійної працездатності, а в подальшому сукупно 85 % та 2 групи інвалідності безстроково. Відповідач зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Крім того, моральна шкода відшкодовується Фондом за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Позивач не обґрунтував та не надав до суду належних доказів, що ушкодження здоров`я заподіяло йому саме моральну шкоду. Також відповідач вважає, що сума до стягнення моральної шкоди у розмірі 288 000 грн. є необґрунтованою. Позивач не навів обґрунтованих доводів, чому він після спливу більше 20 років після встановлення факту втрати працездатності звернувся до суду про стягнення моральної шкоди з територіального органу Пенсійного фонду України, не навів розрахунок даної суми. Враховуючи документи, надані позивачем до суду, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вважає, що позивачем не доведено підстав цивільно-правової відповідальності, а також зважаючи на відсутність законодавчих підстав відшкодування моральної шкоди саме Фондом, просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог як недоведених.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та обставини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у шкідливих підземних умовах на виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (раніше ДВАТ «Павлоградвугілля») з повним робочим днем під землею, що підтверджується копією його трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до акту розслідування нещасного випадку форми Н-1 № 11 від 17.02.2001 року (затверджений 20.02.2001), відповідно до якого 17.02.2001 року о 10 годині 30 хвилин на шахті «Павлоградська» з ОСОБА_1 , який працював підземним електрослесарем, стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Комісією з розслідування встановлено, що нещасний випадок стався під час виконання позивачем своїх посадових обов`язків. Відповідно до п.6 акту (обставини, за кяких відбувся нещасний випадок), «о 10 годині 30хвилин ОСОБА_1 почав відкручувати хомут, знаходячить в напівзігнутому стані. В цей час відбулось різке збільшення гірничого тиску, дерев`яна затяжка зламалась і з покрівлі впав кусок породи розміром 0,4 м х 0,2м х 0,1 м, який вдарив його по потиличній частині голови та шиї. Гірничий майстер на той час знаходився в 525 лаві (п.6 Акту Н-1).» За п.7 акту (причини нещасного випадку), ними є «не приведення робочого місця у безпечне становище в частині попереднього огляду кровлі та несвоєчасного оббирання кусків породи»). Особою, допустившою порушення законодавству про працю, вказано ОСОБА_1 (п.10 акту). 
Випискою з акту огляду у ВТЕК від 15.10.2001 Позивачу первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності (Акт № 11 тр. 17.02.2001) з повторним переоглядом 01.07.2002. Починаючи з 11.02.2002 року постановою Відділення ВД ФСНВУ, Позивачу призначено щомісячні страхові виплати відповідно до Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”. Випискою з акту огляду у ВТЕК від 18.09.2002 Позивачу повторно встановлено 25 % втрати професійної працездатності (Акт № 11 тр. 17.02.2001) з повторним переоглядом 01.07.2003. Випискою з акту огляду у ВТЕК від 20.10.2003 Позивачу повторно встановлено 25 % втрати професійної працездатності (Акт № 11 тр. 17.02.2001) з повторним переоглядом 01.07.2005. Відповідно до Повідомлення № 297 Про хронічне професійне захворювання (отруєння) форми П-3 у Позивача встановлено хронічне професійне захворювання, а саме діагноз основний: Пиловий бронхіт першої стадії. Емфізема легень першого ст., ДН першого — другого ступеня. Захворювання професійне (07.10.2003 року). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 24.10.2003 року у Позивача встановлено хронічне професійне захворювання. 3 Випискою з акту огляду у МСЕК від 28.01.2004 Позивачу первинно-повторно встановлено 55 % втрати професійної працездатності (25% - Акт № 11 тр. 17.02.2001, 30% - Акт П-4 від 24.10.2003) з повторним переоглядом 14.01.2005. Випискою з акту огляду у МСЕК від 28.02.2005 Позивачу повторно встановлено 85 % втрати професійної працездатності (65% - Акт № 11 тр. 17.02.2001, 20% - Акт П-4 від 24.10.2003) та друга група інвалідності з повторним переоглядом 01.02.2006. Випискою з акту огляду у МСЕК від 14.02.2006 Позивачу повторно встановлено 85 % втрати професійної працездатності (65% - Акт № 11 тр. 17.02.2001, 20% - Акт П-4 від 24.10.2003) та друга група інвалідності з повторним переоглядом 01.02.2007. Випискою з акту огляду у МСЕК від 15.03.2007 Позивачу повторно встановлено 85 % втрати професійної працездатності (65% - Акт № 11 тр. 17.02.2001, 20% - Акт П-4 від 24.10.2003) та друга група інвалідності безстроково.
Цими документами підтверджується походження ушкодження здоров`я позивача та генез його хворобливого стану, а також встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст. 3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.
У ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку.
Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.
Ст. 173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки.
Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання або зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Закон № 1105-XIV, який визначав правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих основ Законом № 1105-XIV.
01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким припинено функціонування Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом реорганізації та приєднання до Пенсійного фонду України.
Починаючи з 03 січня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та виступає органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 25.04.2018 у справі № 212/7705/18 (провадження № 61-6552св18), відшкодування моральної шкоди за нещасний випадок на виробництві не залежить від вини роботодавця, якщо є юридичні факти, що підтверджують моральні страждання працівника або втрату нормальних життєвих зв`язків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п. 90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Судом встановлено, що після нещасного випадку 17.02.2001 та встановлення професійного захворювання позивач зазнав стійкої втрати працездатності, що підтверджує зв`язок ушкодження здоров`я з умовами праці.
Надані позивачем докази (акт Н-1, акт П-4, довідки МСЕК) повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, дратівливості). Втрата працездатності (85 %) та 2 група інвалідності обмежила можливість позивача вести активний спосіб життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.
З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки нещасний випадок та професійне захворювання заподіяли фізичний біль і душевні страждання, порушили особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвели до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематеріальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації (п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007).
Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу виробничою травмою та професійним захворюванням, суд оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Також судом враховано, що позивач звертається до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди через понад 20 років після встановлення втрати працездатності, а також наявність провини позивача у його травмуванні 17.02.2021 року (що, одночасно, не знімає цивільно-правову відповідальність з відповідача).
За таких обставин суд вважає розумним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Щодо вказівки про стягнення коштів без утримання податків та інших обов`язкових платежів у резолютивній частині рішення суду.
Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24) вказав, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 500,00 грн.
Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263–265, 268, 273 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовну заяву задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 21910427, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) на користь держави судовий збір у розмірі 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.
Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Інформація про учасників справи відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро.

Суддя С. О. Бабій