печерський районний суд міста києва

Справа № 757/12584/22-ц 
пр. 2-1680/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року Печерський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді: Соколова О.М.,
при секретарі судових засідань: Птащуку Є. В.,
за участі: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 757/12584/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила: 
- встановити (визнати) факт завдання їй посадовими особами держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві моральної та матеріальної шкоди;
- стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України на її користь 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; 
- стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України на її користь 8 573 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 
- стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати;
- стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку суми, присуджені судом на відшкодування моральної шкоди, матеріальної шкоди та судових витрат.
В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що 27 вересня 2021 року вона звернулася до Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві зі скаргою щодо дій працівників поліції. Надалі вона неодноразово зверталася до органів Національної поліції із заявами, скаргами та іншими зверненнями, однак, на її думку, посадовими особами Головного управління Національної поліції у м. Києві допущено неправомірні дії та бездіяльність під час їх розгляду, надано формальні відповіді, не забезпечено належного реагування на її звернення та порушено її права.
Позивачка вважає, що внаслідок таких дій та бездіяльності працівників поліції їй завдано моральної шкоди, яка полягала у погіршенні стану здоров`я, психоемоційних переживаннях, порушенні звичного способу життя, честі, гідності, права на приватне життя та відпочинок, а також матеріальної шкоди, пов`язаної, зокрема, з придбанням лікарських засобів, витратами на проїзд та іншими витратами, які, на її думку, виникли у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить встановити факт завдання їй моральної та матеріальної шкоди діями та бездіяльністю посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 8 573 грн на відшкодування матеріальної шкоди, судові витрати, а також здійснити виплату присуджених коштів за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2022 року провадження у цивільній справі відкрито, та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2022 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.11.2022 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Волковій С.Я.
04.07.2023 року відповідно до розпорядження № 207 від 03.07.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 , з посади судді Печерського районного суду м. Києва. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року вказана цивільна справа прийнята до провадження суду ОСОБА_3 , та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2024 закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
24.07.2022 року до суду надійшов відзив представника Державної казначейської служби України, у якому він заперечує проти позову, зазначаючи, що Казначейство не є учасником спірних правовідносин, не вчиняло щодо позивачки жодних протиправних дій та не порушувало її прав. Зазначив, що Казначейство виконує виключно функції з казначейського обслуговування бюджетних коштів та безспірного списання коштів на виконання судових рішень, а тому не може нести відповідальність за дії інших державних органів. Крім того, представник відповідача вказав на відсутність належних доказів протиправності дій відповідачів, завдання позивачці моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заявленою шкодою і діями відповідачів, а також зазначив про недоведеність розміру заявленої до стягнення моральної шкоди. У зв`язку з цим просив у задоволенні позову відмовити повністю.
У березні 2023 року до суду від Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли письмові пояснення, в яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачкою не доведено протиправності дій чи бездіяльності працівників поліції, факту завдання їй моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленою шкодою. Також вказав, що матеріали справи не містять судових рішень чи інших належних доказів, якими було б встановлено незаконність дій або бездіяльності працівників поліції, а наведена позивачкою практика Верховного Суду не стосується подібних правовідносин і не підлягає застосуванню у цій справі. У зв`язку з цим відповідач вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На зазначені письмові пояснення відповідача позивачка подала заперечення, в яких просила не брати їх до уваги, вважала доводи відповідача необґрунтованими та наполягала на задоволенні позовних вимог.
У судовому засіданні позивачка позовні вимоги позивачка підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
У судове засідання представники відповідачів не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Суд, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, позицію сторін та надані пояснення, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.
Так, у ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч. ч. 1 - 5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно-психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди.
Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.
Так, зокрема відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.
Як передбачає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відповідно до ст. 5, 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно ст. 13 ч. ч. 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У відповідності до п. п. 4, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Громадянинові повертаються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Статтею 11 Закону також встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
Статтею 13 Закону встановлюється, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Судовим розглядом встановлено, що матеріалами справи не містять підтвердження наявності жодної з обставин, визначених статтями 1 та 2 зазначеного Закону, з якими закон пов`язує виникнення права особи на відшкодування шкоди у спеціальному порядку.
Як вбачається із позовної заяви, підставою звернення до суду є незгода позивачки з діями та бездіяльністю посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві під час розгляду її заяв, звернень та скарг, а не незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності чи інші випадки, передбачені статтями 1, 2 зазначеного Закону.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зі скаргою щодо дій працівників поліції. Надалі позивачка неодноразово зверталася до Шевченківського управління поліції, Оболонського управління поліції та Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявами, скаргами та іншими зверненнями, за результатами розгляду яких їй надавалися письмові відповіді.
Вважаючи, що посадовими особами Головного управління Національної поліції у м. Києві під час розгляду її звернень допущено неправомірну бездіяльність та порушено її права, позивачка звернулася до суду з даним позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що доказів визнання у встановленому законом порядку протиправними рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, а також судових рішень, які набрали законної сили та якими встановлено незаконність таких дій чи бездіяльності, матеріали справи не містять.
Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17.
Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Посилання позивачки на надані медичні документи, у тому числі щодо звернень за медичною допомогою у зв`язку з погіршення самопочуття, суд не може визнати достатнім доказом заподіяння моральної шкоди саме неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача. Такі документи підтверджують лише факт звернення позивачки за медичною допомогою та стан її здоров`я, однак не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням цього стану та діями чи бездіяльністю посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві.
Разом з тим, позивачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди, обсягу моральних страждань, погіршення стану здоров`я чи інших негативних наслідків, а також не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між заявленими моральними стражданнями та діями чи бездіяльністю посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, які стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Оцінюючи наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами протиправності рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Матеріали справи не містять судових рішень, що набрали законної сили, або інших належних доказів, якими було б встановлено незаконність рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб поліції під час розгляду звернень позивачки.
Суд також враховує, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора під час досудового розслідування підлягають оскарженню в порядку, визначеному статтями 303-307 КПК України. Саме в межах такого судового контролю здійснюється перевірка законності відповідних процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що позивачка оскаржувала рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб поліції у передбаченому законом порядку, а також не містять судових рішень, якими було б встановлено їх незаконність.
За таких обставин суд доходить висновку, що одна із необхідних умов деліктної відповідальності, протиправність поведінки заподіювача шкоди, у даному випадку належними доказами не підтверджена.
З огляду на заначене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявності усіх необхідних елементів цивільно-правової (деліктної) відповідальності відповідачів, а саме: протиправності їхніх рішень, дій чи бездіяльності, факту заподіяння моральної та матеріальної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідачів та заявленою шкодою. Адже відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість покладення цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.
При цьому самі по собі доводи позивачки щодо неналежного розгляду її звернень, незгода із наданими відповідями органів поліції та її суб`єктивне сприйняття таких дій як неправомірних не можуть бути достатньою підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності без належного підтвердження усіх передбачених законом умов такої відповідальності.
Оскільки заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної та матеріальної шкоди є необґрунтованими, не підлягає задоволенню і похідна вимога про встановлення (визнання) факту завдання позивачці моральної та матеріальної шкоди.
За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до частин першої та шостої статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.
Керуючись ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст судового рішення складено 09.07.2026.

Суддя О. М. Соколов