ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2026 року | м. Ужгород | № 260/5541/26
16:47 год
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Скраль Т.В. 
при секретарі Колушкіна Ю.В.,
за участю сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд ВІ» - представник Штефаньо Валентин Павлович, 
представник позивача: адвокат Порада Сергій Володимирович,
відповідач: Виконавчий комітет Ужгородської міської ради - представник Глухова Романна Іванівна,
третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві» (88015, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Грушевського Михайла, буд. 66, кв. 32, код ЄДРПОУ 45508391), в особі представника Порада Сергія Володимировича (88018, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. І. Чендея, 33А, оф. 5) до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Поштова, 3, код ЄДРПОУ 04053699) про визнання протиправним і скасування рішення, - 
ВСТАНОВИВ:
У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 08 вересня 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі складено 14 вересня 2026 року.
03 серпня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві», через уповноваженого представника Порада Сергія Володимировича звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, якою просить визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 22.07.2026 № 383 «Про демонтаж тимчасових споруд» у частині, що стосується демонтажу вивіски «Valentin Valentina SHTEFANYO», розміщеної на фасаді будівлі за адресою: місто Ужгород, площа Шандора Петефі, 18.
04 серпня 2026 року ухвалою суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
08 вересня 2026 року ухвалою суду залучено до участі в справі - ОСОБА_1 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.

1. Позиції сторін.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у рішенні № 383 щодо спірної конструкції зазначено лише, що вона розміщена без «правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування». Водночас не визначено, який саме документ відсутній, якою нормою закону передбачено обов`язок його отримання та чому його відсутність є підставою для демонтажу. Рішення також не містить відомостей про власника конструкції, її вид і фактичні параметри, досліджені докази, конкретно порушену вимогу, а також оцінку раніше оформленого паспорта і поданої заяви щодо нового паспорта. Тобто рішення містить лише наслідок - демонтаж, але не містить належно встановленої фактичної та правової підстави. Отже, відсутність технічного паспорта, запровадженого Порядком № 193, сама по собі не є передбаченою законом підставою для демонтажу вивіски. Водночас рішення № 383 не містить жодного іншого конкретного порушення, яке могло б обґрунтовувати застосування такого заходу. За цих обставин оскаржуване рішення прийняте без належної правової та фактичної підстави, а тому є протиправним і підлягає скасуванню у відповідній частині.
13 серпня 2026 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначають, що 12.02.2025 стосовно спірної вивіски було оформлено технічний паспорт №65/04-02, який, по-перше, видано на ім`я фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , а не позивача у справі, по-друге, строк дії останнього встановлено із 12.02.2025 по 01.08.2025, по-третє, означеним паспортом були визначені технічні параметри вивіски, котрі, як встановлено надалі, не відповідають її фактичним розмірам після монтажу. При цьому, доцільним є відзначити про неналежність та недопустимість поданого представником позивача письмового доказу – копії технічного паспорта вивіски №65/04-02 від 12.02.2025, позаяк такий містить виправлення в даті закінчення строку дії останнього, котрі управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради не вносились (на підтвердження зазначеного надається копія технічного паспорта, наявна у сторони відповідача). Так, пунктом 6.9. Порядку №193 унормовано, що термін дії технічного паспорта визначається управлінням містобудування та архітектури та становить не більше 3 (трьох) років з дня реєстрації, а також враховуються терміни дії документів, що підтверджують право власності чи користування приміщенням (територією), де здійснюється господарська діяльність. Слід зазначити, що при визначенні терміну дії технічного паспорта спірної вивіски управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було враховано поданий ФОП ОСОБА_2 . Договір суборенди частини нежитлового приміщення від 01.08.2022 та, відповідно, встановлено відповідний строк до 01.08.2025. Водночас, будь-яких письмових заяв від ФОП ОСОБА_2 про внесення виправлень до технічного паспорта спірної вивіски (зокрема, в частині строку її дії) до міської ради та її виконавчих органів не надходило; при цьому, виправлення, наявне в поданому представником позивача технічному паспорті, не містить ні фрази «Виправленому вірити», ні найменування посади особи, котра таке здійснювала, ні її ПІБ та підпису, ні печатки управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, що, у свою чергу, дозволяє дійти висновку про подання стороною позивача до суду завідомо неправдивого, недостовірного та фактично підробленого письмового доказу. Доцільним є звернути увагу на те, що 20.05.2026, тобто безпосередньо напередодні звернення із заявою про повторне погодження технічного паспорта, між ФОП ОСОБА_1 (орендарем за Договором оренди нежитлового приміщення від 24.06.2022) та позивачем було укладено Договір суборенди нежитлового приміщення №20/05/26-2, за яким ТОВ «Штефаньо Ві енд Ві» передано в тимчасове платне користування приміщення разом із переліком майна, серед якого зазначено одну вуличну вивіску. Відповідач звертає увагу суду, що позивач станом на дату укладення вказаного договору не мав жодного власного зареєстрованого, погодженого чи заявленого на погодження документа щодо спірної вивіски, а набув формальний інтерес до предмета спору вже під час перебігу адміністративної процедури погодження, розпочатої іншою особою.
17 серпня 2026 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначають, що відповідач фактично намагається вже під час судового розгляду замінити первісну підставу демонтажу іншою - не відсутністю документів, а невідповідністю технічних параметрів вивіски та результатом процедури погодження нового технічного паспорта. Відзив як процесуальний документ не може усунути відсутність відповідних мотивів у самому оскаржуваному рішенні та перетворити його на інший за фактичними підставами індивідуальний акт. Позивач не оскаржує відмову від 24.06.2026 у погодженні технічного паспорта вивіски та не просить суд визнати такий паспорт погодженим. Предметом цього спору є виключно законність подальшого рішення відповідача про примусовий демонтаж уже встановленої вивіски. Тому факт того, що Орган з питань охорони культурної спадщини відмовив у погодженні нового технічного паспорта через встановлені ним розміри вивіски, сам по собі не означає автоматичного виникнення підстав для її примусового демонтажу. Для цього відповідач мав дотриматися окремої контрольної процедури, прямо встановленої його ж нормативними актами.

Під час розгляду справи по суті позивач та його уповноважений представник позов підтримали повністю, просили суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Третя особа у судовому засіданні позов підтримала повністю, просила суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені. Додатково зазначила, що надає усні пояснення, письмові подавати не буде.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві» здійснює господарську діяльність у місті Ужгороді у сфері виробництва та реалізації кондитерських виробів, зокрема через торговельний заклад, розташований за адресою: місто Ужгород, площа Петефі, будинок № 18, приміщення 1. 
24 червня 2022 року між ОСОБА_3 як орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як орендарем укладено нотаріально посвідчений договір оренди нежитлового приміщення (далі – Договір), (а.с. 6-8). 
Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 цього Договору Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 передано у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 110,2 метрів квадратних, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення передалося в оренду для (з метою) розміщення Орендарем об`єкту торгівлі. 
Відповідно до пункту 4.4.1 Договору орендар має право встановлювати внутрішні та зовнішні об`єкти реклами, розміщувати інформаційні вивіски, розміщувати на фасадній частині Приміщення власну вивіску у порядку визначеному законодавством України та за наявності узгоджень з органами місцевого самоврядування.
12 лютого 2025 року Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 оформлено технічний паспорт № 65/04-02 на розміщення вивіски «Valentin & Valentina SHTEFANYO» за адресою: місто Ужгород, площа Шандора Петефі, 18, (а.с. 23-24).
01 квітня 2025 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві» укладено Договір комерційної концесії, (а.с. 16-21).
За пунктами 1.2 та 1.3 договору комерційної концесії від 01 квітня 2025 року за цим Договором Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі «Правоволоділець»), який є суб`єктом підприємницької діяльності та належним чином володіє майновими правами інтелектуальної власності, передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві Енд Ві», в особі директора - Чобаль Юрія Михайловича, що діє на підставі статуту (далі «Користувач»), приймає за плату право користування комплексом прав та ділового досвіду (комерційною репутацією), з метою виробництва, просування та реалізації кондитерських виробів згідно з умовами цього Договору.
Комплекс прав, що передаються за цим Договором, включає, зокрема, право використання зареєстрованої торговельної марки «valentin&valentina shtefanyo, valentin valentina shtefanyo, valentin, valentina, shtefanyo, vv, н&н, &, w», що охороняється відповідно до Свідоцтва України на торговельну марку № 278870, зареєстрованого 10.07.2020, строк дії якого спливає 16.08.2028, на ім`я ОСОБА_2 .
Пунктом 6.1.1 Договору комерційної концесії від 01 квітня 2025 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві Енд Ві» надано право використання об`єктів інтелектуальної власності: використовувати торговельну марку, елементи фірмового стилю, технічну документацію, інструкції, брендбуки та інші об`єкти інтелектуальної власності, передані за цим Договором, виключно з метою виготовлення, реалізації та просування продукції/послуг у межах комерційної моделі Правоволодільця; розміщувати об`єкти інтелектуальної власності у приміщеннях, на фасадах, вивісках, рекламних матеріалах, онлайн-ресурсах - у формах, погоджених із Правоволодільцем.
20 травня 2026 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як орендарем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві» як суборендарем укладено договір № 20/05/26-2 суборенди нежитлового приміщення. 
Відповідно до пункту 1.1 цього договору цим Договором регулюються правовідносини, пов`язані із передачею Орендарем у строкове платне користування Суборендарю нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 110,2 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Орендарю на праві оренди за Договором оренди нежитлового приміщення від 24 червня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцович В.П. Ужгородського районного нотаріального округу 24 червня 2022 року та зареєстрованого в реєстрі за № 136, надалі приміщення. Разом з приміщення Орендар надає в користування власне майно перелік якого вказано в додатку № 1 та №2 у разі їх укладання.
Зокрема, у пункті 10 додатка № 2 до договору суборенди нежитлового приміщення від 20 травня 2026 року зазначено «вивіску вуличну» в кількості однієї одиниці, (а.с. 13). 
22 липня 2026 року рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 383 «Про демонтаж тимчасових споруд», керуючись Законом України «Про благоустрій населених пунктів», статтями 30, 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням IV сесії міської ради V скликання від 26.12.2006 № 136 «Про затвердження Правил благоустрою міста Ужгород», рішенням виконкому 11.07.2018 № 194 «Про тимчасовий Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, об`єктів незавершеного будівництва та малих архітектурних форм на території міста Ужгород», виконком міської ради вирішено, в тому числі, демонтувати самовільно встановлені малі архітектурні форми (вивіски, кронштейни, інформаційні стенди та таблички), що розміщені без правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування, за адресою: пл. Шандора Петефі, 18 («Valentin Valentina SHTEFANYO»), (а.с. 25-26). 
Не погодившись з рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 383 «Про демонтаж тимчасових споруд» від 22 липня 2026 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтями 2, 10 Закону №280/97-ВР визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. 
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною першою статті 73 Закону №280/97-ВР передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 №2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.
Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.
Стаття 10 цього ж закону визначає, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.
За правилами частини першої статті 40 Закону №2807-IV самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.
Статтею 31 Закону №2807-IV визначено, що нормування у сфері благоустрою населених пунктів здійснюються з метою формування сприятливого для життєдіяльності людини середовища, в умовах якого забезпечуються захист довкілля, санітарне та епідемічне благополуччя населення, шляхом розроблення комплексу взаємопов`язаних норм і правил, якими визначаються взаємопогоджені вимоги до об`єктів благоустрою.
Відповідно до статті 21 цього Закону до елементів (частин) об`єктів благоустрою, відносяться, в тому числі, малі архітектурні форми.
Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. 
До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.
Статтею 34 Закону № 2807-IV визначено, що Правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.
Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.
Як установлено судом, рішенням Ужгородської міської ради від 22 липня 2011 року № 193 затверджено Порядок встановлення вивісок в місті Ужгород згідно з додатком 1, (а.с. 79-84).
21 квітня 2016 року рішенням Ужгородської міської ради № 181 внесено зміни та доповнення до Порядку встановлення вивісок в місті Ужгород, затвердженого рішенням міської ради від 22 липня 2011 року № 193, (а.с. 92-96).
Відповідно до пунктів 6.1 – 6.3 Порядок встановлення вивісок в місті Ужгород від 22 липня 2011 року № 193, з врахуванням рішенням Ужгородської міської ради від 21 квітня 2016 року № 181 підставою для виготовлення та встановлення вивіски є технічний паспорт вивіски, погоджений у встановленому порядку з управлінням містобудування та архітектури, з органом охорони культурної спадщини (у межах історичного ареалу м. Ужгород та окремих пам`яток поза межами історичного ареалу) та власником будівлі/споруди.
Виготовлення та погодження технічного паспорту вивіски є необхідним і у випадку, якщо розміщення вивіски передбачено паспортом опорядження фасаду будівлі.
Для погодження паспорта вивіски суб`єкт господарювання (або уповноважена особа) подає у Центр надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради заяву та такі документи: проект технічного паспорта вивіски встановленої форми в 2-х екземплярах (кольоровий друк); копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної або юридичної особи; копію документа, що підтверджує право власності (користування) приміщенням (територією), в якому здійснюється господарська діяльність та планується розмістити вивіску.
У разі необхідності до заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію Держпатентом України власних товарних знаків, знаків обслуговування, логотипів; технічна документація щодо надійності конструкції для дахових вивісок та тих, що будуть розміщуватись в зонах підвищеного негативного впливу зовнішніх факторів (вітер, опади, сонячне випромінювання, тощо).
Відповідно до пунктів 10.1, 10.3 – 10.5 Порядку демонтажу підлягають: самовільно встановлені вивіски; вивіски, технічний стан яких створює загрозу життю чи здоров`ю людей та/або заподіяння шкоди третім особам; вивіски, зовнішній вигляд яких не відповідає виданому технічному паспорту вивіски; вивіски, термін дії технічного паспорту яких закінчився і власнику вивіски мотивовано відмовлено у поновленні строку дії паспорту; самовільно встановлені вивіски, власників яких встановити не вдалося (суб`єкт не здійснює діяльності за вказаною адресою).
Демонтаж вивіски здійснюється на виконання відповідного рішення виконкому, у присутності постійно діючої комісії, створеної розпорядженням міського голови та власника (у разі його виявлення та повідомлення), про що складається акт демонтажу.
У разі відмови власника вивіски від участі у демонтажі, копія акта скеровується йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Постійно діюча комісія складає акт демонтажу вивіски у 3-х примірниках, який містить: місце розташування вивіски та підстави для її демонтажу, дату, час; відомості про особу, яка здійснила самовільне встановлення вивіски (у разі її виявлення); прізвище, ім`я, по батькові відповідальної особи (посада, місце роботи), яка виконує роботи з демонтажу та перевезенні вивіски; опис вивіски (геометричні параметри, матеріал, наявність підключення до мереж електропостачання) та перелік візуально виявлених недоліків, пошкоджень; здійснення; фото світлини до моменту демонтажу вивіски та після його місце тимчасового зберігання вивіски (далі майданчик тимчасового зберігання); підписи членів комісії.
Судом встановлено, що з метою поліпшення естетично-художнього вигляду міста, збереження історичного середовища, удосконалення правового регулювання порядку розміщення вивісок на території міста Ужгород та враховуючи Закони України «Про рекламу», «Про благоустрій населених пунктів», «Про основи містобудування», «Про охорону культурної спадщини», відповідно до Правил благоустрою міста Ужгород, затверджених рішенням IV сесії міської ради V скликання від 26 грудня 2006 року № 136, та пункту 37 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення Ужгородської міської ради від 22 липня 2011 року № 193 Ужгородська міська рада затвердила Порядок встановлення вивісок в місті Ужгород.
Наведені вище норми передбачають, що до компетенції відповідача відноситься вирішення питання про затвердження Порядку розміщення вивісок у місті Ужгород. Однак, положення Порядку встановлення вивісок у місті Ужгород, передбачає необхідність подання суб`єктами господарювання технічного паспорту вивіски, тобто визначає подачу нових документів дозвільного характеру, які не передбачено нормою закону.
Разом з тим, чинним законодавством заборонено вимагати від суб`єктів господарювання будь-які документи для розміщення вивісок чи табличок.
В розумінні статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» вивіска є малою архітектурною формою, що є однією із складових елементів об`єктів благоустрою населеного пункту.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.
Отже, закон не містить жодної вимоги про обов`язкове отримання технічного паспорту, дозволу чи погодження, повідомлення для встановлення вивіски. Тобто, законодавцем свідомо не визначено дозвільної процедури.
Відповідно до частини першої статті 34 Закону №2807-IV вимоги щодо благоустрою території населеного пункту встановлюються Правилами благоустрою території населеного пункту (далі - Правила). Цією нормою передбачено, що Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Відповідно до частини 2 статті 34 Закону №2807-IV правила включають, серед іншого, порядок розміщення малих архітектурних форм.
Поряд з тим, частиною 3 цієї норми передбачено, що Правила не можуть передбачати обов`язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи.
Отже, чинним законодавством не передбачено подання суб`єктом господарювання технічного паспорту вивіски, як передбачається у Порядку встановлення вивісок у місті Ужгород, що, в свою чергу, породжує нові документи дозвільного характеру або адміністративні послуги.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються, зокрема, необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види.
Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності затверджено Законом України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», яким забороняється вимагати від суб`єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до Переліку, затвердженого цим Законом.
Судом при розгляді даної справи врахована правова позиція ВС викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2026 року у справі №320/16943/24.
Разом із тим суд зазначає, що органи місцевого самоврядування можуть врегульовувати лише ті питання, регулювання яких віднесено до їх повноважень, та лише в тому обсязі, що не суперечить вимогам чинного законодавства України.
Крім того, оскаржуване рішення не містить посилання на норму Закону України " Про благоустрій населених пунктів" якою керувався відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення. 
Слід сказати, що за частиною 2 оскаржуваного рішення вирішено демонтувати самовільно встановлені малі архітектурні форми, що розміщені без правовстановлюючих документів. Вивіска "Shtefanyo V&V" кваліфікована виконавчим комітетом Ужгородської міської ради як самовільно встановлена без правовстановлюючих документів, тобто без технічного паспорта за Порядком № 193. Однак, відсутність технічного паспорту не свідчить про самовільне встановлення вивіски, що дає право на примусовий демонтаж, оскільки попередній технічний паспорт вивіски був діючим до 01.08.2025 року.
Таким чином, у відповідача не має повноважень встановлювати додаткові обов`язки для суб`єктів господарювання, ніж ті, що визначені нормою закону.
У відзиві відповідачем зазначено, що правовою підставою демонтажу є виключно недотримання вимог законодавства про охорону культурної спадщини та Порядку № 193 щодо погодження місця розташування вивіски в межах історичного ареалу та її граничних параметрів.
Щодо таких доводів представника відповідача, суд вважає необхідним відмітити, що відповідно до пунктом 7 частини 2 статті 6 Закону «Про охорону культурної спадщини», на яку посилалася представник відповідача в судовому засіданні, визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: 7) надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини.
Однак, така норма дає право органу охорони культурної спадщини надавати висновки щодо програм і проектів, які можуть вплинути на об`єкти культурної спадщини або історичний ареал. Вказана норма не встановлює та не може встановлювати обов`язку суб`єкта господарювання отримувати технічний паспорт вивіски як обов`язкову умову її розміщення. Отже, суд вимушений констатувати, що навіть у межах історичного ареалу вимога обов`язково погодження технічного паспорта (пункт 6.1.Порядку №193) залишається додатковою дозвільною процедурою, яка не передбачена законом, і є протиправною. 
Рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 383 від 22 липня 2026 року в частині демонтажу спірної вивіски ґрунтується, зокрема, на невиконанні вимоги щодо розміщення вивіски без правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування, як це зазначено у змісті самого рішеннія. 
Отже, отримання та погодження технічного паспорта - вказує на дозвільну процедуру, яка не передбачена законом, отже таке рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, а тому є протиправним і підлягає скасуванню у відповідній частині.
Суд також зазначає, що решта доводів позовної заяви не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до частини першоїстатті 139 КАС Українипри задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при поданні адміністративного позову сплатив судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 31 липня 2026 року № 1584, (а.с. 28).
Таким чином, вказана сума судових витрат підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд –
У Х В А Л И В:
1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд ВІ» до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 22.07.2026 № 383 «Про демонтаж тимчасових споруд» у частині, що стосується демонтажу вивіски «Valentin Valentina SHTEFANYO», розміщеної на фасаді будівлі за адресою: місто Ужгород, площа Шандора Петефі, 18.
3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Штефаньо Ві енд Ві» (88015, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Грушевського Михайла, буд. 66, кв. 32, код ЄДРПОУ 45508391) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні, 40 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Поштова, 3, код ЄДРПОУ 04053699).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя | Т.В.Скраль