СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м. Харків Справа №917/188/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,
учасників судового процесу: не з`явились, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» (вх.№1229П від 03.06.2026) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі №917/188/26 (м. Полтава, суддя Ківшик О.В., повне рішення складено 20.05.2026), 
за позовом Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича, м. Карлівка, Полтавський район, Полтавська область, 
до Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода», с. Пальчиківка, Полтавський район, Полтавська область, 
про стягнення 387 748,22 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Худяков Сергій Михайлович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» 387 748,22 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 27.08.2024 Договору оренди №27/08/Х сільськогосподарської техніки з екіпажем, з яких: 342 300,00 грн основний борг, 32 419,25 грн інфляційні втрати, 13 028,97 грн 3% річних.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» на користь Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича 342 300,00 грн основного боргу, 32 419,25 грн інфляційних витрат, 13 028,97 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 816,22 грн. 
Виробничий сільськогосподарський кооператив «Злагода» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі № 917/188/25 та прийняти нове рішення, з врахуванням викладених ВСК «Злагода» обставин та доказами оплати наданих відповідачем. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича судові витрати понесені по справі.
В обґрунтування апеляційної скарги Виробничий сільськогосподарський кооператив «Злагода» вказує про те, що:
- оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
Апелянт вказує на те, що процесуальний закон прямо визначає, що критерієм законності рішення є саме правильне застосування норми права, а не посилання на судову практику як таку. Висновок Верховного Суду має похідний характер від норми права, оскільки є лише результатом її тлумачення у конкретній справі. Тому посилання суду виключно на правову позицію без визначення конкретної норми матеріального права, способу її застосування, змісту правового регулювання спірних відносин, свідчить про відсутність належного обґрунтування та мотивованості судового рішення;
- 11.05.2025 року ВСК «Злагода» винесено наказ № 37/1-0Д про погодження розрахунку, відповідно до якого замовник послуг, ВСК «Злагода» надає дозвіл третій особі, а саме Лукомській Н.А., яка є членом ВСК «Злагода», здійснити розрахунок перед ФОП Худяковим Сергієм Михайловичем за заборгованість, що виникла у ВСК «Злагода» перед Відповідачем яка виникла на підставі Договорів оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем. Оскільки Договір не містить жодних застережень, щодо виконання договору зі сторони ВСК «Злагода» іншою особою, також ч.1 ст. 528 ЦК України не вимагає обов`язкового укладення окремого договору для покладення виконання зобов`язання на третю особу на підставі Наказу від 11.05.2025 року № 37/1-ОД Лукомська Н.А. здійснила частковий розрахунок з Худяковим С.М. за заборгованість ВСК «Злагода». ОСОБА_1 прийняв таке виконання, що підтверджується відповідними розписками, що складені власноруч Худяковим С.М. та отримав від Лукомської Н.А. в рахунок заборгованості ВСК «Злагода» грошові кошти в розмірі 4 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає – 165 873,60 грн.
Проте, суд першої інстанції належної оцінки даним обставинам не надав;
- апелянт стверджує, що позивач отримав кошти та офіційно не провів відповідні суми у бухгалтерському обліку та не оподаткував їх. 
Крім того, зазначає, що якщо позивач заявляє, що отримані за розписками грошові кошти були зараховані в рахунок виконання інших договорів, він повинен був надати суду інформацію про таке зарахування. Також апелянт вказує на те, що посилаючись, в оскаржуваному рішенні, на постанову Верховного Суду по справі № 910/12787/18 суд не врахував висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду №916/3027/21 від 21.06.2023, в якій зазначено, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були, аніж не були.
Скаржник вказує, що позивачем не спростовано факту отримання грошових коштів за виконання зобов`язання в межах Договору оренди № 27/08/Х. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не здійснив оцінку поданих сторонами доказів у їх сукупності, що не відповідає частині другій статті 86 ГПК України;
- скаржник звертає увагу суду на те, що поведінка позивача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Апелянт зазначає, що у судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) та посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14, від 14.12.2021 у справі 147/66/17, від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, від 04.09.2020 у справі №311/2145/19, від 08.05.2018 у справі №910/1873/17.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 для розгляду справи №917/188/26 визначено наступний склад суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» (вх.№1229П від 03.06.2026) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі №917/188/26. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/188/26. Призначено справу до розгляду на "09" липня 2026 р. о 10:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.
Від Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича до апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6844 від 19.06.2026), в якому останній просить апеляційну скаргу ВСК «Злагода» залишити без задоволення; рішення Господарського суду Полтавської області по справі 917/188/25 від 20.05.2026 року залишити без змін. Судові витрати за результатами апеляційного перегляду покласти на апелянта.
В обґрунтування своєї позиції по справі позивач вказує про те, що:
- сам по собі факт посилання суду на правові позиції Верховного Суду не може свідчити про порушення норм процесуального права, оскільки суд при вирішенні спору зобов`язаний забезпечувати однакове застосування норм права та враховувати висновки щодо їх застосування, викладені Верховним Судом. Апелянт фактично не зазначає, які саме норми процесуального права були порушені судом першої інстанції під час розгляду справи, не наводить обставин які б свідчили про порушення принципів змагальності, рівності сторін, безпосередності дослідження доказів чи інших процесуальних гарантій.
Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено надані Відповідачем розписки, а саме розписку від 18.04.2025 року на суму 2000 дол США та розписку від 29.05.2025 року на суму 2000 дол США, та встановлено, що зазначені розписки не містять номерів та дати договору, за яким погашалася заборгованість, не містять посилання на конкретний акт виконаних робіт, не вказано періоди за які здійснено оплату та розмір заборгованості, що підлягає погашенню. Також судом було встановлено, та в свою чергу підтверджується матеріалами справи, що між сторонами існували договірні відносини не лише на підставі договору № 27/08/Х від 27.08.2024 року, який є предметом спору в даній справі.
Отже, твердження апелянта, що судове рішення ґрунтується виключно на позиції Верховного Суду без належного встановлення та застосування відповідної норми права є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, наказом № 37/1-ОД від 11.03.2025 року, апелянт (відповідач) підтверджує, що заборгованість перед ФОП Худяковим С.М. у нього була не на підставі одного конкретного договору, а на підставі низки договорів. В апеляційній скарзі відповідач помилково тлумачить положення статті 528 ЦК України, ототожнюючи сам факт покладення виконання зобов`язання на третю особу з належним виконанням такого зобов`язання. 
Апелянтом не надано належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 76–80 Цивільного процесуального кодексу України, які б підтверджували, що отримані кошти згідно розписок, на які посилається апелянт, були сплачені саме на виконання спірних договірних зобов`язань;
- щодо доводів апелянта про застосування доктрини «естопель» та посилання на нібито суперечливу поведінку позивача, зазначає, що такі аргументи є похідними та не можуть замінити належних, допустимих і достовірних доказів виконання грошового зобов`язання у розумінні статей 76– 81 Цивільного процесуального кодексу України. Посилання на «суперечливу поведінку» позивача фактично зводяться до переоцінки окремих пояснень та процесуальних позицій, однак не підтверджуються жодними первинними документами, які б свідчили про належне припинення грошового зобов`язання.
Таким чином, посилання апелянта на «естопель» має виключно оціночний та декларативний характер і не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин щодо неналежного виконання грошового зобов`язання.
- щодо доводів апелянта стосовно бухгалтерського обліку та оподаткування грошових коштів ФОП Худяковим С.М., позивач зазначає, що такі твердження не входять до предмета доказування у цій справі та не мають жодного правового значення для правильного вирішення спору по суті.
Твердження апелянта про те, що відсутність підтвердження проведення певних сум у бухгалтерському або податковому обліку нібито свідчить про отримання позивачем коштів без їх належного оподаткування, є припущеннями, які не ґрунтуються на жодних належних та допустимих доказах;
- доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та переоцінки доказів, яким суд уже надав належну правову оцінку.
При цьому апелянтом не наведено нових обставин або доказів, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Натомість рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог законодавства та на підставі належних і допустимих доказів.
23.06.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/188/26 (вх.№ 6957).
Від представника Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» надійшла заява про розгляд справи без участі (вх.№7426 від 06.07.2026), в якій просить суд апеляційну скаргу розглянути за відсутності ВСК «Злагода» та його представника. Також зазначає, що ВСК «Злагода» підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі та просить задовольнити.
Від представника Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича надійшла заява про розгляд справи без участі (вх.№ 7445 від 06.07.2026), в якій просить суд здійснити розгляд справи за наявними в матеріалах справи документами, врахувати правову позицію позивача, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 року у справі №917/188/26 — без змін.
До судового засідання Східного апеляційного господарського суду 09.07.2026 учасники провадження у справі не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання позивач та відповідач повідомлені шляхом направлення копії ухвали від 08.06.2026 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду до електронних кабінетів в системі «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку.
Як зазначено вище, від учасників провадження у справі надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Ураховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, а також положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2024 року між Виробничим сільськогосподарським кооперативом "Злагода" в особі голови кооперативу Юрченко Лариси Миколаївни, що діє на підставі Статуту (далі - Орендар ) та Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем, що діє на підставі Свідоцтва серія НОМЕР_1 №752277 (далі - Орендодавець) укладено Договір оренди №27/08/Х сільськогосподарської техніки з екіпажем (далі-Договір, арк.с. 7). 
При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне.
У порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язується передати в тимчасове платне володіння та користування комбайн, визначений у цьому Договорі, а також зобов`язується забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію, а Орендар зобов`язується прийняти в тимчасове користування комбайн під керуваннями екіпажу (водія) Орендодавця і зобов`язується сплачувати Орендодавцю оренду плату, а також забезпечувати роботу комбайну необхідними паливно-мастильними матеріалами. (п. 1.1 Договору).
Під комбайном розуміється: комбайн зернозбиральний марки: CLAAS LEXION 580, державний номерний знак НОМЕР_2 , дата випуску 2009 рік, номер двигуна НОМЕР_3 , заводський номер: НОМЕР_4 (п. 1.2 Договору).
Майно, що орендується, вважається переданим Орендарю з моменту підписання акту приймання майна та підписання Акту технічного стану майна, що орендується (п.4.1 Договору).
Термін оренди становить 30 календарних днів з моменту підписання договору (п. 4.2. Договору).
Розмір орендної плати складає 2100,00 грн за 1 гектар (без ПДВ) згідно акту виконаних робіт (п. 5.1 Договору).
Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 45 днів з моменту підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт приймання передачі підписується сторонами протягом кожних 10 робочих днів за умов проведення відповідних робіт та оренди транспортного засобу (п. 5.2 Договору).
04.10.2024 року представниками сторін був підписаний Акт надання послуг №29 на загальну вартість 342 300,00 грн. Підписи представників сторін на означеному акті скріплені печатками сторін. Копія наявна у матеріалах справи (арк.с. 9).
Також, 04.10. 2024 позивачем виписаний Рахунок на оплату №33 на загальну суму 342 300,00 грн за орендну плату за користування комбайном по обмолоту сої CLASS Lexion 580 (арк.с. 10).
Відповідач не заперечував факту отримання послуг від ФОП Худяков С.М. щодо оренди комбайна по обмолоту сої CLASS Lexion 580 на загальну суму від 342 300,00 грн. 
Позивачем зазначено, що відповідачем було порушено умови Договору та непроведено розрахунок з Позивачем за оренду майна за Актом надання послуг № 29 на загальну вартість 342 300,00 грн.
За даними позивача заборгованість відповідача по сплаті орендної плати становить 342 300,00 грн. 
На підставі вищезазначеного, позивач вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з позовом. 
За результатом розгляду позовної заяви судом першої інстанції прийнято рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» на користь Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича 342 300,00 грн основного боргу, 32 419,25 грн інфляційних витрат, 13 028,97 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 816,22 грн. 
Суд мотивував рішення тим, що враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору оренди. Матеріалами справи підтверджується та відповідачем визнається факт укладення між позивачем та відповідачем Договору оренди, за умовами якого відповідач як орендар прийняв у строкове платне користування майно (комбайн з екіпажем) та зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату у розмірі, погодженому сторонами у договорі. Позивач належним чином виконав зобов`язання за Договором, ця обставина відповідачем визнана. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вищезазначеним Договором не сплатив орендних платежів у визначені Договором строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 342 300,00 грн. Ця обставина відповідачем не спростована.
Місцевий господарський суд звернув увагу на те, що як вбачається з наданих відповідачем розписок від 18.04.2025 року на суму 2000 доларів США та від 29.05.2025 року на суму 2000 доларів США, останні не містять номеру та дати договору, за яким погашалася заборгованість, не містять посилання на конкретний акт виконаних робіт, не вказано періоди, за які здійснено оплату та розмір заборгованості, що підлягає погашенню. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існували договірні відносини не лише на підставі договору № 27/08/Х від 27.08.2024, зокрема, між сторонами було укладено наступні Договори оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем: №07/08/Х від 07.08.2022, № 01/07/Х від 01.07.2023, №23/08/Х від 23.08.2023, № 2/09/Х від 02.09.2024 та додаткову угоду № 2 до Договору № 23/08/Х від 23.08.2023 про розстрочення оплати від 03.03.2025 року, згідно якої сторони погодили зменшення суми зобов`язання боржника у зв`язку з підписанням договору Цесії № 2 від 10 березня 2025 року (копії наявні у матеріалах справи). Ця обставина відповідачем у заявах по суті спору не спростована.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав про те, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що платіжні документи або інші докази виконання зобов`язання повинні мітити дані, які дозволяють ідентифікувати конкретне зобов`язання, в рахунок якого здійснюється оплата та послався, зокрема, на постанову Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 910/12787/18.
Як зазначив суд першої інстанції, викладене не дає суду можливості оцінити вказані докази як належні відповідно до 76 ГПК України. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 342 300,00 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Крім того, суд першої інстанції, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 32 419,25 грн інфляційних втрат за період з 01.12.2024 по 31.12.2025 та 13 028,97 грн 3% річних за період з 19.11.2024 по 10.02.2026, не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому дійшов висновку, що вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю. Відповідач контррозрахунку ціни позову в цій частині позовних вимог не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» на користь Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича 342 300,00 грн основного боргу, 32 419,25 грн інфляційних витрат, 13 028,97 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 816,22 грн. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, зокрема, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення. Апелянт вказує про те, що процесуальний закон прямо визначає, що критерієм законності рішення є саме правильне застосування норми права, а не посилання на судову практику як таку. Висновок Верховного Суду має похідний характер від норми права, оскільки є лише результатом її тлумачення у конкретній справі. Тому посилання суду виключно на правову позицію без визначення конкретної норми матеріального права, способу її застосування, змісту правового регулювання спірних відносин, свідчить про відсутність належного обґрунтування та мотивованості судового рішення.
Проте, вказані доводи скаржника суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи. 
Разом з цим частина 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України містить вимоги до мотивувальної частини рішення суду, серед яких вказано на необхідність зазначення у такій частині рішення: переліку обставин, які є предметом доказування у справі; переліку доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; висновку суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотивів визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; норм права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норм права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2024 року між Виробничим сільськогосподарським кооперативом «Злагода» в особі голови кооперативу Юрченко Лариси Миколаївни, що діє на підставі Статуту (далі - Орендар ) та Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем, що діє на підставі Свідоцтва серія НОМЕР_1 №752277 (далі - Орендодавець) укладено Договір оренди №27/08/Х сільськогосподарської техніки з екіпажем (а.с. 7). 
При цьому сторони узгодили, що у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язується передати в тимчасове платне володіння та користування комбайн, визначений у цьому Договорі, а також зобов`язується забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію, а Орендар зобов`язується прийняти в тимчасове користування комбайн під керуваннями екіпажу (водія) Орендодавця і зобов`язується сплачувати Орендодавцю оренду плату, а також забезпечувати роботу комбайну необхідними паливно-мастильними матеріалами. (п. 1.1 Договору).
Під комбайном розуміється: комбайн зернозбиральний марки: CLAAS LEXION 580, державний номерний знак НОМЕР_2 , дата випуску 2009 рік, номер двигуна НОМЕР_3 , заводський номер: НОМЕР_4 (п. 1.2 Договору).
Майно, що орендується, вважається переданим Орендарю з моменту підписання акту приймання майна та підписання Акту технічного стану майна, що орендується (п.4.1 Договору).
Термін оренди становить 30 календарних днів з моменту підписання договору (п. 4.2. Договору).
Розмір орендної плати складає 2100,00 грн за 1 гектар (без ПДВ) згідно акту виконаних робіт (п. 5.1 Договору).
Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 45 днів з моменту підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт. Акт приймання передачі підписується сторонами протягом кожних 10 робочих днів за умов проведення відповідних робіт та оренди транспортного засобу (п. 5.2 Договору).
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
Згідно з частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як правильно визначено судом першої інстанції, враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору оренди. 
Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Матеріалами справи підтверджено та відповідачем визнано факт укладення між позивачем та відповідачем Договору оренди, за умовами якого відповідач як орендар прийняв у строкове платне користування майно (комбайн з екіпажем) та зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату у розмірі, погодженому сторонами у договорі.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2024 року представниками сторін підписаний Акт надання послуг № 29 на загальну вартість 342 300,00 грн. Підписи представників сторін на означеному акті скріплені печатками сторін. Копія наявна у матеріалах справи (арк.с. 9). Також, 04.10. 2024 позивачем виписаний Рахунок на оплату № 33 на загальну суму 342 300,00 грн за орендну плату за користування комбайном по обмолоту сої CLASS Lexion 580 (арк.с. 10).
При цьому, відповідач не заперечував факту отримання послуг від ФОП Худяков С.М. щодо оренди комбайна по обмолоту сої CLASS Lexion 580 на загальну суму від 342 300,00 грн.
Відтак, позивач належним чином виконав зобов`язання за Договором та цю обставину визнано відповідачем.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції в запереченнях проти позовних вимог відповідач зазначав, що у зв`язку з необхідністю виконання взятих на себе зобов`язань на підставі Договору оренди №27/08/Х сільськогосподарської техніки з екіпажем від 27.08.2024 року ВСК «Злагода» було прийнято рішення про покладання на іншу особу виконання зобов`язання в межах ч. 1 ст. 528 ЦК України.
11.05.2025 року ВСК «Злагода» винесено наказ № 37/1-0Д про погодження розрахунку. Відповідно до означеного наказу замовник послуг (ВСК «Злагода») надає дозвіл третій особі, а саме Лукомській Н.А., яка є членом ВСК «Злагода», здійснити розрахунок перед ФОП Худяковим Сергієм Михайловичем за заборгованість, що виникла у ВСК «Злагода» перед позивачем, яка виникла на підставі Договорів оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем.
18.04.2025 року та 29.05.2025 року ОСОБА_1 отримав від Лукомської Н.А. кошти у розмірі 4 000,00 доларів в рахунок заборгованості ВСК «Злагода». На підтвердження цієї обставини відповідач додав до відзиву на позов копії розписок про отримання коштів (а.с. 45).
Оскільки Худяков Сергій Михайлович отримав від Лукомської Н.А. 4 000,00 доларів в рахунок заборгованості ВСК «Злагода», відповідач вважає, що ним зобов`язання по оплаті орендної плати перед позивачем частково були виконані, а саме: у розмірі 165 873,60 грн (еквівалент 4 000,00 доларів США до гривні станом на 18.04.2025 та 29.05.2025). 
Як вказано в оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції не оцінив означені твердження відповідача як правомірні, з огляду на те, що з наданих відповідачем розписок від 18.04.2025 року на суму 2000 доларів США та від 29.05.2025 року на суму 2000 доларів США, останні не містять номеру та дати договору, за яким погашалася заборгованість, не містять посилання на конкретний акт виконаних робіт, не вказано періоди, за які здійснено оплату та розмір заборгованості, що підлягає погашенню. 
Крім того, як вказав суд першої інстанції, між сторонами існували договірні відносини не лише на підставі договору № 27/08/Х від 27.08.2024, який є підставою у цій справі, зокрема, між сторонами було укладено наступні Договори оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем: №07/08/Х від 07.08.2022, № 01/07/Х від 01.07.2023, №23/08/Х від 23.08.2023, № 2/09/Х від 02.09.2024 та додаткову угоду № 2 до Договору № 23/08/Х від 23.08.2023 про розстрочення оплати від 03.03.2025 року, згідно якої сторони погодили зменшення суми зобов`язання боржника у зв`язку з підписанням договору Цесії № 2 від 10 березня 2025 року (копії наявні у матеріалах справи). 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статтей 13,14 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 86 ГПК України).
Водночас, враховуючи існування множинності договірних відносин між сторонами, а також відсутність у розписках даних, які дозволяють ідентифікувати конкретне зобов`язання (номер та дата договору, за яким погашалася заборгованість; посилання на конкретний акт виконаних робіт; періоди, за які здійснено оплату та розмір заборгованості, що підлягає погашенню), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладене не дає суду можливості оцінити вказані докази як належні відповідно до 76 ГПК України.
Відтак, відсутність у розписках достатніх даних для ідентифікації конкретного зобов`язання позбавляє їх доказової сили щодо спірного зобов`язання.
Таким чином, судом першої інстанції проаналізовано умови договору, правильно встановлено правову природу спірного договору та спірних правовідносин, застосовано норми матеріального права, зокрема статті 759, 762 ЦК України, які регламентують правовідносини з найму (оренди), а також дотримано вимоги процесуального права, зокрема статтей 73-77, 86 ГПК України щодо оцінки доказів за внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження.
Вказане також спростовує доводи апелянта щодо часткового погашення заборгованості.
Крім того, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на судову практику Верховного Суду не вказує на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а неправильне розуміння апелянтом змісту оскаржуваного рішення не спростовують висновків суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 342 300,00 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Твердження скаржника щодо відсутності відображення платежів у бухгалтерському обліку та оподаткуванні суд апеляційної інстанції не вважає належними аргументами, з огляду на те, що вказані питання не є предметом даного судового розгляду та відповідно не належать до предмета доказування у цій справі і не впливають на цивільно-правові наслідки невиконання спірного договірного зобов`язання. 
Крім того, апелянт зазначає, що якщо позивач заявляє, що отримані за розписками грошові кошти були зараховані в рахунок виконання інших договорів, він повинен був надати суду інформацію про таке зарахування. Також апелянт вказує на те, що посилаючись, в оскаржуваному рішенні, на постанову Верховного Суду по справі №910/12787/18 суд не врахував висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду №916/3027/21 від 21.06.2023, в якій зазначено, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були, аніж не були.
Аналізуючи доводи апелянта стосовно врахування принципу вірогідності доказів, колегія суддів зазначає, що з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Проте, як вже зазначалося, ключовим у даному випадку є те, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на відсутності з боку відповідача належних доказів, що підтверджують зарахування спірних платежів саме за Договором оренди №27/08/Х.
Відтак, посилання скаржника, що саме позивачем не було спростовано факту отримання грошових коштів за виконання зобов`язання в межах Договору оренди №27/08/Х є безпідставним та суперечить принципу змагальності в господарському судочинстві.
Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що поведінка позивача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Апелянт зазначає, що судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) та посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14, від 14.12.2021 у справі 147/66/17, від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, від 04.09.2020 у справі №311/2145/19, від 08.05.2018 у справі №910/1873/17.
Також у скарзі апелянт вказує на те, що особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки, отримавши грошові кошти в рахунок виконання зобов`язання звертатися до суду з вимогою про повторне таке стягнення. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20).
Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).
Водночас, з огляду на те, що належні докази, які б свідчили про сплату відповідно до розписок коштів саме в рахунок спірного зобов`язання у матеріалах справи відсутні, вказане не створює у відповідача "законного очікування" на відповідну добросовісну поведінку іншої сторони саме за спірним договором.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи апелянта як необґрунтовані.
Крім того, відповідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Суд першої інстанції, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 32 419,25 грн інфляційних втрат за період з 01.12.2024 по 31.12.2025 та 13 028,97 грн 3% річних за період з 19.11.2024 по 10.02.2026 дійшов законного та обґрунтованого висновку, що вказані вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, і не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, як вже зазначалося, від Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича до апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6844 від 19.06.2026), в якому останній просить, зокрема, судові витрати за результатами апеляційного перегляду покласти на апелянта.
Розглянувши клопотання представника Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича - адвоката Савченко Тетяни Іванівни про розподіл судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про його часткове задоволення з огляду на наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України докази розміру судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що у зв`язку з поданням відзиву на апеляційну скаргу та участю в апеляційному провадженні позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, позивач просить суд апеляційної інстанції покласти витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, на апелянта. На підтвердження витрат на правничу допомогу до відзиву позивач долучив: договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду, акт виконаних робіт, рахунок, квитанцію про сплату.
З огляду на викладене, представником позивача заявлено клопотання про розподіл судових витрат та надано відповідні докази в межах процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 129 ГПК України.
Відповідно до ст.244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження надання правничої допомоги адвокатом Савченко Тетяною Іванівною подано до суду Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН №6011 від 24.02.2021; Ордер про надання правничої допомоги серія АН №2001229 від 10.06.2026; Договір №б/н про надання правової допомоги та представництва від 02.02.2026 (далі – Договір), укладений між адвокатом адвоката Савченко Тетяною Іванівною та Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем; Додаткову угоду від 18.06.2026 до Договору №б/н про надання правової допомоги та представництва від 02.02.2026; Акт приймання-передачі наданих послуг від 18.06.2026; Рахунок-фактуру від 18.06.2026; розрахунок витрат на правничу допомогу від 18.06.2026; квитанцію від 18.06.2026.
02.02.2026 року між Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем (далі - Клієнт) та адвокатом Савченко Тетяною Іванівною (далі - Адвокат) укладено Договір б/н про надання правничої допомоги та представництва (далі – Договір).
Сторони узгодили, що предметом даного Договору є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних їх прав та законних інтересів у господарських, цивільних, адміністративних та кримінальних справах (п. 1 Договору);
Адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі за окремими дорученнями Клієнта. Адвокат зобов`язується представляти права та законні інтереси Клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування, перед третіми особами, а також у судах України загальної юрисдикції та здійснювати професійну діяльність Адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України. (п. 2.1 Договору);
Адвокат має право представляти права та законні інтереси Клієнта в судах загальної юрисдикції з усіма правами сторони передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, а також подавати від імені Клієнта позовні заяви та інші заяви, передбачені процесуальним законодавством України (п. 2.2.4 Договору);
Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до фактичного виконання Сторонами свої зобов`язань (п. 3.1 Договору);
На визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки вирішення спірних правовідносин, ступень важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого гонорару (п. 4.1 Договору).
18.06.2026 між Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем (далі - Клієнт) та адвокатом Савченко Тетяною Іванівною (далі - Адвокат) укладено Додаткову угоду до Договору №б/н про надання правової допомоги та представництва від 02.02.2026.
У вказаній Додатковій угоді від 18.06.2026 сторони узгодили, що за надання юридичних послуг згідно до Договору №б/н від 02 лютого 2026 року, а саме підготовки та відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі №917/188/26 за позовом про стягнення заборгованості за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №23/08/X від 23.08.2023 року, а також представництва в суді, погодили розмір гонорару в сумі 15 000 (п?ятнадцять тисяч грн 00 коп) грн.
Сторони погодили, те, що гонорар буде внесений Клієнтом на рахунок Адвоката не пізніше п?яти днів з дня подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Дана Угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та є невід?ємною частиною зазначеного договору.
Усі умови Договору не змінені цією Угодою, залишаються в силі і Сторони підтверджують їх обов?язковість щодо себе.
Цю Угоду укладено у двох оригінальних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін.
Відповідно до пункту 1 Акту приймання-передачі наданих послуг від 18.06.2026 Виконавець надав Замовнику юридичні послуги відповідно до Договору №б/н про надання правової (правничої) допомоги та представництва від « 02» лютого 2026 року, а саме, підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 року у справі №917/188/26 за позовом про стягнення заборгованості за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №23/08/X від 23.08.2023 року, а Замовник прийняв надані послуги.
Відповідно до пункту 2 Акту вартість послуг, вказаних в п.1 цього Акту становить 15 000 (п?ятнадцять тисяч) гривень.
Всього до сплати - 15 000 (п?ятнадцять тисяч) гривень.
Відповідно до пункту 3 Акту жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг Замовник до Виконавця немає.
Акт підписано у двох примірниках українською мовою, по одному примірнику - для кожної Сторони. Обидва примірники мають однакову юридичну силу (пункт 4 Акту).
Вказаний Акт від 18.06.2026 підписано без зауважень та скріплено печатками сторін.
Також представником ФОП Худякова С.М. - адвокатом Савченко Т.І. подано Рахунок-фактуру від 18.06.2026 за юридичні послуги на суму 15 000,00 грн.
Як вбачається з наданого розрахунку витрат на правничу допомогу загальна сума таких витрат становить 15 000,00 грн (5000,00 грн вивчення та аналіз апеляційної скарги (1 год*5000 грн); 10 000,00 підготовка та направлення відзиву та участь в судовому засіданні (2 год*5000 грн).
Крім того, в якості доказів реальності понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду апеляційної інстанції подано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №18-21143860/С 18-21143860 від 18.06.2026, відповідно до якої позивач здійснив оплату за надання правничої допомоги у сумі 15 000 ,00 грн.
Згідно з частиною п`ятою статті 129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.
До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75 - 79 Господарського процесуального кодексу України.
Проаналізувавши надані представником ФОП Худякова С.М. - адвокатом Савченко Т.І. докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду апеляційним судом даної справи, колегія суддів зазначає наступне.
З укладеної між Фізичною особою-підприємцем Худяковим Сергієм Михайловичем та адвокатом Савченко Тетяною Іванівною від Додаткової угоди від 18.06.2026 до Договору №б/н про надання правової допомоги та представництва від 02.02.2026, вбачається, що сторони узгодили, що за надання юридичних послуг згідно до Договору №б/н від 02 лютого 2026 року, а саме підготовки та відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі №917/188/26 за позовом про стягнення заборгованості за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №23/08/X від 23.08.2023 року, а також представництва в суді, погодили розмір гонорару в сумі 15 000 грн.
Як вбачається з наданого розрахунку витрат на правничу допомогу загальна сума таких витрат становить 15 000,00 грн (5000,00 грн вивчення та аналіз апеляційної скарги (1 год*5000 грн); 10 000,00 грн підготовка та направлення відзиву та участь в судовому засіданні (2 год*5000 грн).
Проте, 06.07.2026 до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд» від представника ФОП Худякова С.М. надійшла заява про розгляд справи без участі (вх.№ 7445), до судового засідання 09.07.2026 представник позивача не з`явилася та відповідно участі не брала.
На думку суду апеляційної інстанції, вказані вище обставини свідчать про надмірний розмір заявлених до відшкодування відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується надання професійної правничої допомоги позивачу у розмірі 10 000,00 грн.
Суд враховує, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123-130 ГПК України встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 24.06.2025 у справі №914/3625/23 тощо.
Колегія суддів, беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), відсутність клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання представника ФОП Худякова С.М. - адвоката Савченко Т.І. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» на користь Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича витрати на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем у суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.05.2026 у справі №917/188/26 залишити без змін.
Клопотання представника Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича – адвоката Савченко Тетяни Іванівни про розподіл судових витрат задовольнити частково.
Стягнути з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» (38712, Полтавська область, Полтавський район, с. Пальчиківка, вул. Центральна, 6а, код ЄДРПОУ 03769706) на користь Фізичної особи-підприємця Худякова Сергія Михайловича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем у суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп). 
В іншій частині у задоволенні клопотання відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 20.07.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук