Справа № 156/812/26  Провадження №33/802/840/26 | Головуючий у 1 інстанції:Федечко М. О.
| Доповідач: Гапончук  В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 серпня 2026 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Гапончук В.В., з участю захисника Рясного В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Рясного В.Д. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 21 липня 2026 року, 
В С Т А Н О В И В:
Вказаною постановою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , працюючого директором ліцею в с. Соснина, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Визначено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. судового збору.
Згідно з постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 23.06.2026 року о 12:30 год. ОСОБА_1 керував електровелосипедом Фада з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився.
Таким чином, ОСОБА_1 порушив п.2.5 ПДР (водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції), тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В поданій апеляційній скарзі захисник Рясний В.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 , не погоджується з постановою суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також неповнотою та необ`єктивністю з`ясування усіх обставин події. Вказує, що матеріали справи не містять відомостей про передбачені законом підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , зокрема, відсутні відповідні постанови про порушення правил дорожнього руху. Крім того зазначені у протоколі ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 є припущеннями, оскільки з відеозапису таких ознак у останнього не вбачається і він поводить себе спокійно, адекватно, спілкується відповідно до обстановки. Також на думку захисника залишено поза увагою суду ту обставину, що електровелосипед з двигуном потужністю 800 Вт не є механічним транспортом.
Просить оскаржену постанову скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення або змінити в частині стягнення та виключити з мотивувальної та резолютивної частин постанови вказівку про позбавлення права керування транспортним засобом на 1 рік.
За приписами ч. 6 ст. 294 КпАП України неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
У судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду (а.с. 43), жодних клопотань від нього про відкладення судового засідання або ж неможливості прибути в суд не надходило. 
За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 , при цьому враховує, що його інтереси в суді представляв захисник Рясний В.Д.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника, який апеляційну скаргу підтримав, доходжу наступного висновку.
Відповідно до приписів ч. 7 ст. 294 КпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За положеннями статей 245, 280 КпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом вжито всіх заходів, передбачених КпАП України, для з`ясування питання, зокрема про наявність в діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, а тому вказаний вище висновок суду є правильним і повністю відповідає вимогам ст. 280 КпАП України.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 251 КпАП України, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
При цьому, за положеннями ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом і факт його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння підтверджений наявними і дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, й відеозаписом з бодікамер працівників поліції.
Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 700690 від 23.06.2026 року та наявних в матеріалах справи доказів ОСОБА_1 після виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння, різкого запаху алкоголю з порожнини рота, на пропозицію працівників патрульної поліції пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку із застосуванням приладу Драгер на місці зупинки транспортного засобу категорично відмовився, а також відмовився його пройти у медичному закладі. 
При цьому, безпідставними є твердження захисника, що ОСОБА_1 не було роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Матеріалами справи встановлено, що пропозиція пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була проведена працівниками поліції у відповідності до вимог ст. 266 КУпАП, із застосуванням технічних засобів відеозапису, що перевірено шляхом дослідження такого відео. На відеозаписі чітко вбачається вимога працівників поліції до ОСОБА_1 пройти згаданий огляд та після відмови водія проінформовано, що за відмову від проходження у відповідному порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння складається протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Щодо доводів апелянта, що жодних вимог ПДР України ОСОБА_1 не порушував і рухався на електровелосипеді, у зв`язку з чим він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то останні є неспроможними з огляду на наступне.
Так, відповідно до Розділу І ПДР України велосипед - транспортний засіб, крім крісел колісних, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому, а велосипедист є учасником дорожнього руху.
Згідно Закону України від 24.02.2023 №2956-IX «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» легкі електричні транспортні засоби, у тому числі електросамокати та електровелосипеди, є транспортними засобами.
Відтак, з моменту набуття чинності цим законом керування електровелосипедом у стані алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність, установлену статтею 130 КУпАП.
Диспозиція цієї статті передбачає відповідальність за керування будь-яким транспортним засобом.
При цьому, законодавство не ставить визнання пристрою транспортним засобом у залежність від наявності посвідчення водія в особи, яка ним керує чи номерного знака транспортного засобу.
Таким чином, особа, яка керує електричним колісним транспортним засобом, в тому числі електровелосипедом, є водієм транспортного засобу, а не іншою особою.
Також, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22 зазначено, якщо транспортний засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням засобу, характеристика як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність, зокрема за керування транспортним засобом особою в стані сп`яніння. Отже, суб`єктом вказаного правопорушення є, зокрема, особа, яка керує транспортним засобом в стані сп`яніння. При цьому, вказана норма закону передбачає відповідальність осіб, які керують всіма транспортними засобами, а не лише механічними транспортними засобами та не розділяє транспортні засоби на механічні, електричні чи будь-які інші.
З урахуванням того, що Законом України «Про дорожній рух» передбачений обов`язок водіїв транспортних засобів, до категорії яких також відноситься електровелосипед, не допускати випадків керування транспортним засобом у стані сп`яніння, суд зауважує на тому, що на таких водіїв також розповсюджується обов`язок, передбачений п.2.5 ПДР України щодо проходження на вимогу поліцейського медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також п. 2.9а щодо заборони керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, навіть з урахуванням того, що такий обов`язок закріплений в розділі ІІ ПДР України, який регулює права та обов`язки водіїв механічних транспортних засобів.
Позицію сторони захисту про те, що огляду на стан сп`яніння підлягають лише водії, транспортні засоби під керуванням яких були безпосередньо зупинені поліцейськими за порушення Правил дорожнього руху суд визнає хибною. Оскільки огляду на стан сп`яніння підлягають усі водії, щодо яких є докази керування ними транспортними засобами із ознаками певного виду сп`яніння, до яких, згідно із матеріалами справи, відноситься і ОСОБА_1 .
Слід зауважити, що дії працівників поліції щодо зупинки транспортних засобів під час воєнного стану носять превентивний характер, що відповідає вимогам ст. 31 ЗУ «Про національну поліцію».
Апеляційний суд вважає, що підстави зупинки та факт зупинки транспортного засобу не можуть впливати на вирішення питання про винність чи не винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, оскільки наявність підстав для зупинки транспортного засобу не підлягає доказуванню у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КпАП України.
Формальними є твердження захисника про порушення допущенні працівниками поліції, під час документування правопорушення вчиненого ОСОБА_1 . Зокрема суперечності в часі зазначеному у протоколі про адміністративне правопорушення та направленні водія транспортного засобу на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не спростовують встановлений факт керування ОСОБА_1 23.06.2026 транспортним засобом та його відмову від проходження у відповідному порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Отже, доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження та загалом не впливають на правильність встановлених обставин у справі та не скасовують відповідальність ОСОБА_1 за порушення ним вимог п.2.5 ПДР України та вчинення ним даного адмінправопорушення.
Норми санкції ст. 130 КУпАП містять обов`язкову адміністративну відповідальність за скоєне правопорушення у вигляді як накладення штрафу, так і позбавлення права керування транспортними засобами. Альтернативи вибору у призначенні покарання норми ст. 130 КУпАП не містять і визначена законом санкція за вказане правопорушення за своєю правовою природою є імперативною.
Загальні засади призначення адміністративного стягнення визначені ст. 33 КУпАП не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення - у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Тобто у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, а є виключно імперативною, а відтак не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
При цьому Кодекс України про адміністративні правопорушення, на відміну від загальних положень КПК України, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_1 посвідчення водія ніколи не отримував, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказане не спростовує факту вчинення ним інкримінованого адміністративного правопорушення.
Цитування апелянтом змісту абз. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», не є підставою для беззаперечної зміни судового рішення. 
Слід враховувати, що згадана постанова була прийнята більше 20 років тому назад, до змін, внесених у ст. 130 КУпАП, в частині застосування одночасно двох стягнень, повторного застосування позбавлення права керування транспортними засобами. Позбавлення посвідчення водія певної категорії є більш вузьким поняттям в порівнянні з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів, протягом певного проміжку часу, у даному випадку на один рік. А тому, рекомендації суду касаційної інстанції, які не відповідають змісту чинного законодавства, не можуть застосовуватися та не є підставою для зміни судового рішення.
Водночас відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 04 вересня 2023 року (справа № 702/301/20, провадження № 51-944км23) особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, як не встановлено істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції.
Відтак, всупереч доводам апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції про встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП , ґрунтуються на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.
Адміністративне стягнення ОСОБА_1 призначене в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, у відповідності до положень ст. 33 КУпАП.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржена постанова суду, є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні, а апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КпАП України,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу захисника Рясного Владислава Денисовича в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 21 липня 2026 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського 
апеляційного суду        В. В. Гапончук