Номер провадження 2/754/2254/26
Справа №754/17449/24
РІШЕННЯ 
Іменем України

01 липня 2026 року м.Київ
Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс плюс» про визнання в порядку спадкування права іпотекодержателя, -
В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточено під час розгляду справи, в тому числі і щодо кола відповідачів, про визнання в порядку спадкування права іпотекодержателя.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.02.2008 року між ТОВ «Полібудсервіс плюс» та АБ «Таврика» було укладено договорі про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії, в забезпечення виконання якого між АБ «Таврика» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду м.Києва від 05.02.2014 року у справі № 910/25005/13 стягнуто з ТОВ «Полібудсервіс плюс» на користь АБ «Таврика» заборгованість в загальному розмірі 14 594 795,23 грн. 26.02.2015 року АБ «Таврика» відступило право вимоги за кредитним договором з усіма додатковими договорами ТОВ «Кредекс Фінанс», яке в свою чергу 18.03.2015 року на підставі договору про відступлення права вимоги відступило свої права за договором іпотеки його (позивача) батькові ОСОБА_6 . Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 15.09.2016 року у справі № 754/11648/15-ц було відмолено ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у позові про визнання вищевказаних договорів недійсними.
Як зазначає позивач, ОСОБА_5 помер, спадщину, в тому числі і спірну квартиру, прийняли ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03.07.2015 року та рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17.03.2016 року у справі № 754/21847/13-ц було задоволено позов ОСОБА_6 до вказаних спадкоємців про звернення стягнення на предмет іпотеки - вказану квартиру. В процесі розгляду вказаної справи судом касаційної інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір про відступлення прав вимоги від 04.03.2016 року, за яким ОСОБА_6 відступив ОСОБА_9 своє право вимоги за вищевказаним договором іпотеки. В свою чергу, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 продала квартиру ОСОБА_11 . Постановою Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 754/21847/13-ц вищевказані судові рішення скасовано та в задоволенні позову відмовлено. Після ухвалення вищевказаної постанови ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом про визнання за ними права власності на 7/8 частин квартири та витребування їх у добросовісного набувача ОСОБА_11 . Постановою Київського апеляційного суду у справі № 754/11747/18 від 05.12.2019 року витребувано із незаконного володіння ОСОБА_11 5/8 частин квартири у володіння ОСОБА_7 та по 1/8 частині у володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_12 залишено без задоволення. В подальшому рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.02.2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.04.2023 року та постановою Верховного Суду від 08.11.2023 року, визнано недійсними укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договори про відступлення прав вимоги від 04.03.2016 року за кредитним договором №11-08-КЛ від 01.02.2008 року та договором іпотеки від 01.02.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за реєстровим номером 313; визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстраційним номером 1666; визнано недійсним укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстраційним номером 7286. 
Позивач вказує на те, що враховуючи вищевказані судові рішення, права вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії та договором іпотеки повернулися до його батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і спадкоємцями якого є він (позивач) та бабуся ОСОБА_13 і спорів щодо спадкового майна між ними немає. На даний час він є власником 2/3 частин права вимоги, ОСОБА_13 є власником 1/3 частини прав вимоги, а власниками спірної квартири є ОСОБА_2 - 5/8 частин, ОСОБА_3 - 1/8 частина, ОСОБА_4 - 1/8 частина, ОСОБА_11 - 1/8 частина. Ним була направлена вимога на адресу власників квартири щодо погашення заборгованості, яка залишена без задоволення. В той же час, запис про іпотеку був припинений на підставі заяви ОСОБА_9 під час продажу квартири ОСОБА_11 19.07.2017 року, поновити даний запис можна лише шляхом визнання права, оскільки існує спір з власниками квартири щодо належності йому права іпотекодержателя квартири в порядку спадкування за його батьком ОСОБА_6 .
Посилаючись на викладені обставини, чинність договору іпотеки, позивач просить визнати за ним в порядку спадкування за ОСОБА_6 право іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що виникло згідно з договором від 18.03.2015 року, укладеним мід ОСОБА_6 та ТОВ «Кредекс Фінанс» про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 01.02.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г., укладеним між АБ «Таврика» та ОСОБА_5 , а також стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.12.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
07.01.2025 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_11 на позовну заяву. У даному відзиві відповідач ОСОБА_11 вказує на те, що 08.11.2023 року договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.07.2017 року між нею та ОСОБА_9 постановою ВС КЦС у справі 754/15569/19 остаточно було визнано недійсним і вона втратила 1/8 частину квартири. Саме родина ОСОБА_14 та ОСОБА_8 є іпотекодавцями відповідно до зазначених судових справ та свідоцтв про право на спадщину від 16.12.2010 року. З урахуванням наведеного, відповідач ОСОБА_11 вважає, що оскільки не є співвласником зазначеної квартири і, тим більше, ніяким чином не є іпотекодавцем, то не може бути в цій справі учасником процесу, тим більше відповідачем.
Посилаючись на викладене, відповідач просила не визнавати її відповідачем у даній справі та розгляд справи проводити без її участі.
10.02.2025 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву. У даному відзиві відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позов подано до неналежних відповідачів та за відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. При цьому відповідач стверджує, що ані вона, ані інші відповідачі не порушували заявлене позивачем право, а процедура спадкування має іншу форму й порядок та визначена відповідними нормами цивільного законодавства. Відповідач стверджує, що серед успадкованого позивачем право іпотекодержателя відсутнє, а позивач мав звертатись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і саме нотаріус мав видавати відповідне свідоцтва. Однак, у матеріалах справи відсутність звернення позивача до нотаріуса із відповідною заявою, що вказує на не набуття ним права іпотекодержателя в порядку спадкування, а за цим і відповідного права на звернення до суду за його захистом. 
Посилаючись на викладені обставини, відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.06.2025 року закрито провадження у справі в частині вимог до відповідача ОСОБА_8 .
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.06.2025 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.06.2025 року витребувано від приватного нотаріуса Сергеєвої А.В. належним чином завірену копію спадкової справи №70375183, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .
13.06.2025 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції, відповідно до якої позивач просить:
- визнати за ним в порядку спадкування за ОСОБА_6 право іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що виникло згідно з договором від 18.03.2015 року, укладеним між ОСОБА_6 та ТОВ «Кредекс Фінанс» про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 01.02.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г., укладеним між АБ «Таврика» та ОСОБА_5 ;
- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , площею 96,4 кв.м., в рахунок боргу 2 325 435,46 грн., 1 386 511,12 доларів США, 108 657,67 євро шляхом її продажу з прилюдних торгів за ціною, проведеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, визначеною на момент звернення стягнення;
- судові витрати покласти на відповідачів.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.07.2025 року виключено ОСОБА_8 з кола відповідачів та залучено в якості співвідповідача його правонаступника ОСОБА_15 , виключено ОСОБА_13 з кола третіх осіб.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.10.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.06.2026 року виключено з кола відповідачів ОСОБА_15 , ОСОБА_11 .
Позивач та його представник Бураков І.О. , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, подавши заяви про розгляд справи в їх відсутність. 
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Подані від імені відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заяви про розгляд справи в їх відсутність підлягають залишенню без розгляду як такі, що не підписані ЕЦП, заява від відповідача ТОВ «Полібудсервіс плюс» підлягає залишенню без розгляду як така, що підписана не уповноваженою особою (колишнім головним бухгалтером у 2010 році).
Враховуючи обставини справи, тривалість розгляду справи, наявність відзиву відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, обізнаність відповідачів про розгляд справи в суді, достатність часу для реалізації сторонами своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних доказів. 
Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах № 754/21847/13 та № 754/11747/18, 754/15569/19, 01.02.2008 року між АБ "Таврика", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Таврика", та ТОВ "Полібудсервіс Плюс" укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії №11-08-КЛ, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі 1 300 000,00 грн. строком до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами.
Додатковою угодою від 11 березня 2008 року № 1 банк переоформив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі 1 300 000,00 грн. та 885 000,00 Євро зі сплатою за користування кредитними коштами 19 % річних у гривні та 13 % річних у Євро.
Додатковою угодою від 14 травня 2008 року № 2 змінено розмір процентної ставки на 20 % річних у гривні та 14 % у Євро.
Додатковою угодою від 04.07.2008 року № 4 банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі, еквівалентній 15 100 000 грн.
Згідно з додатковою угодою з 04 липня 2008 року кредитні кошти надаються у доларах США; за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 20 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 14 % річних у Євро.
Додатковою угодою від 29 вересня 2008 року № 5 змінено розміри процентних ставок на 23 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 15 % річних у Євро.

Додатковою угодою від 09 жовтня 2008 року № 8 змінено розміри процентних ставок на 24 % річних у гривні, 18,5 % річних у доларах США та 16 % річних у Євро.
Додатковою угодою від 28 листопада 2008 року № 15 змінено розміри процентних ставок на 25 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 16 % річних у Євро.
Додатковою угодою від 31 липня 2009 року № 20 банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000,00 грн. 1 386 511,12 доларів США та 814 200,00 Євро.
01.02.2008 року між АБ "Таврика" (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №313.
Відповідно до умов цього договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" 02.06.2005 року за № 9754.
Згідно пункту 6.4 іпотечного договору, сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в рахунок виконання боргових зобов`язань позичальника за кредитним договором. Перехід права власності на предмет іпотеки здійснюється в порядку статті 37 Закону України "Про іпотеку". Іпотекодержатель надсилає позичальнику іпотечне повідомлення з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення позичальником боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. Оцінка предмета іпотеки здійснюється суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. При цьому така обумовленість, яка визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.
Банк виконав зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит.
ІНФОРМАЦІЯ_4 іподекодавець ОСОБА_5 помер. Спадщину, до складу якої входить передана в іпотеку квартира, прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину, в результаті чого ОСОБА_2 стала власником 5/8 частин квартири, ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 стали власниками по 1\8 частині квартири.
Позичальник зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.12.2013 року прострочена заборгованість за кредитом становить 14 594 273,67 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2014 року у справі № 910/25005/13 стягнено з ТОВ "Полібудсервіс Плюс" на користь ПАТ "Банк "Таврика" заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ станом на 20.12.2013 року у розмірі 14 594 795,23 грн.
За договорами про відступлення права вимоги від 26.02.2015 року № 10/260215 та № 26/02/15, укладеними відповідно між ПАТ "Банк "Таврика" і ТОВ "Кредекс Фінанс" та ТОВ "Кредекс Фінанс" і ОСОБА_6 , до ОСОБА_6 перейшло право вимоги до позивачів за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 15.09.2016 року у справі № 754/11648/15-ц було відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у позові про визнання вищевказаних договорів недійсними.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03.07.2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на квартиру за ОСОБА_6 .
04.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_6 відступає ОСОБА_9 своє право вимоги за кредитним договором від 01.02.2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між ПАТ "Банк "Таврика" та ТОВ "Полібудсервіс плюс".
Крім того, 04.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_9 прийняла усе та будь-яке належне ОСОБА_6 право вимоги за договором іпотеки від 01.02.2008 року, включаючи право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року скасовано та постановлено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено та в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ, яка станом на 09.12.2013 року становить 14 594 237,67 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,20 кв. м, яка належить на праві власності в порядку спадкування за законом:
- ОСОБА_2 в розмірі 1/5 частини квартири;
- ОСОБА_4 у розмірі 1/8 частини квартири;
- ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частини квартири;
- ОСОБА_8 у розмірі 1/8 частини квартири;
після смерті іпотекодавця ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за ціною, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності - в розмірі 1 454 551,88 грн. шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
23.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 
19.07.2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 18.04.2018 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.07.2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2016 року скасовано, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року у справі № 754/11747/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , третя особа: ОСОБА_9 , про визнання права власності на квартиру та витребування майна відмовлено, а також відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 про визнання права іпотекодержателя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.10.2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року у частині позовних ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна, а також у частині позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про визнання права іпотекодержателя скасовано і провадження у справі в цій частині закрито. 
Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 09.12.2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_11 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна задоволено частково та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_11 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 у володіння ОСОБА_2 , та по 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 у володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року залишено без змін.
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.02.2022 року у справі № 754/15569/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.04.2023 року та постановою Верховного Суду від 08.11.2023 року, визнано недійсними укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договори про відступлення прав вимоги від 04.03.2016 року за кредитним договором №11-08-КЛ від 01.02.2008 року та договором іпотеки від 01.02.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за реєстровим номером 313; визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстраційним номером 1666; визнано недійсним укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстраційним номером 7286. 
Крім того, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його спадкоємцями були його мати ОСОБА_13 та його син - позивач ОСОБА_1 , які у встановленому законодавству порядку звернулись до нотаріуса за прийняттям спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 померла, її спадкоємцем є позивач ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .
Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , якому належала 1/8 частина квартири після смерті ОСОБА_5 . Вказану частку прийняв у спадщину відповідач ОСОБА_4 на підставі заповіту, подавши заяву від 31.05.2023 року про прийняття спадщини та отримавши свідоцтво про право на спадщину на частину іншого спадкового майна.
Таким чином, на даний час спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_2 (5/8 частин), відповідачу ОСОБА_4 (2/8 частини), відповідачу ОСОБА_3 (1/8 частина).
Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , якому належало право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, предметом якого є спірна квартира, однак відсутність запису про іпотеку унеможливлює реалізацію його прав, в зв`язку із чим він змушений звертатись до суду із позовом про визнання в порядку спадкування прав іпотекодержателя. Крім того, оскільки відповідачі, як спадкоємці боржника, відмовляються від виконання зобов`язань, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. 
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві позов не визнала, вважаючи, що позовні вимоги пред`явлено до неналежних відповідачів, позивач не набув зазначеного ним права іпотеко держателя у визначеному законом порядку, а також ним не доведено факту порушення, невизнання чи оспорювання його права з боку відповідачів.
Суд вважає що вказані доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє доводи сторони відповідачів, виходячи з наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Спірні правовідносини стосуються захисту прав кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, щодо якого на даний час відсутні в державних реєстрах записи про обтяження майна іпотекою.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
[…] Отже, положення частини 1 статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».
Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що:
- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;
- запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;
- у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
У пункті 7.22 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 14-44гс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.
У пункті 9.8 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18),від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).
Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі№ 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).
Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Враховуючи вказані норми матеріального права та надавши належну оцінку поданим учасниками справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позивач заявив належні позовні вимоги про визнання за ним права іпотекодержателя на спірне іпотечне майно.
Як вказувалось вище, підставою звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом є те, що запис про іпотеку було припинено 19.07.2017 року під час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . В свою чергу, ОСОБА_9 набула право власності на квартиру на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04.03.2016 року та договором купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 року, що були укладені із ОСОБА_6 . Проте, вказані договори були визнані недійсними, відтак, сторони фактично були повернуті у первісний стан, в тому числі і щодо право вимоги на іпотечне майно, які мали бути повернути ОСОБА_6 , зокрема, шляхом відновлення запису про іпотеку. Однак, оскільки ОСОБА_19 помер, то поновити запис про іпотеку не є можливим і відсутність цього запису є перешкодою у оформленні спадкоємцем ОСОБА_6 спадкових прав на це майно. Також, відсутність запису про іпотеку в Державному реєстрі прав порушує права позивача, який вважає себе іпотекодержателем, позбавляє останнього можливості звернути стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Отже, наведене дає підстави дійти висновку, що при зверненні позивача до суду із вказаним позовом іпотека була чинною незалежно від наявності інформації щодо неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто правовідносини між сторонами не припинились та тривають, а задоволення позовних вимог про визнання права іпотекодержателя лише засвідчує факт наявності іпотеки, яка і так є чинною.
Щодо наявності у позивача права на спадкування та належності відповідачів, суд зазначає наступне. 
Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах (ст. 1216 ЦК України).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (частина перша статті 608 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Приписи ч. 1 ст. 1267 ЦК України вказують на те, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1, 3 та 5 ст. 1268 ЦК України).
Частиною п`ятою ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
У ч. 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Приписи ч. 1 та ч. 2 ст. 1281 ЦК України вказують на те, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
За положеннями ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 645/3265/13-ц виснувано, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За правилами ч.ч. 1-3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності (спеціальне майнове право) на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 та 5 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об`єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування.
Як вже зазначено вище, відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його спадкоємцями були його мати ОСОБА_13 та його син - позивач ОСОБА_1 , які у встановленому законодавству порядку звернулись до нотаріуса за прийняттям спадщини, 08.09.2016 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на інше майно спадкодавця ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 померла, її спадкоємцем є позивач ОСОБА_1 , який 13.06.2025 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після її смерті на інше майно спадкодавця.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .
При цьому судом встановлено, що відсутність запису про іпотеку в Державному реєстрі прав порушує права позивача, який вважає себе іпотекодержателем після смерті батька ОСОБА_6 , позбавило його можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, оскільки за відсутності запису у відповідному реєстрі нотаріусом не може бути видано свідоцтво про право на спадщину на майно, що є предметом іпотеки, а також на даний час позбавляє його можливості звернути стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання за ним права іпотекодержателя щодо предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.
При цьому судом відхиляються заперечення відповідача ОСОБА_2 , викладені у відзиві про те, що вони не є належними відповідачами, оскільки в позасудовому (нотаріальному) порядку відновлення прав іпотекодержателя не є можливим. Крім того, дане право позивача не визнається і самими відповідачами, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку. 
Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , якому належала 1/8 частина квартири після смерті ОСОБА_5 . Вказану частку прийняв у спадщину відповідач ОСОБА_4 на підставі заповіту, подавши заяву від 31.05.2023 року про прийняття спадщини та отримавши свідоцтво про право на спадщину на частину іншого спадкового майна.
Таким чином, на даний час спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_2 (5/8 частин), відповідачу ОСОБА_4 (2/8 частини), відповідачу ОСОБА_3 (1/8 частина).
Крім того, судом встановлено, що відповідачі є власниками спірної квартири у вищевказаних частках, оскільки є спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після його смерті, отримали свідоцтво про право на спадищну за законом 16.12.2010 року, а відповідач ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , подавши відповідну заяву, оскільки з матеріалів справи слідує, що вони про відмову від спадщини не заявляли, звертались із відповідними заявами до приватного нотаріуса, які у подальшому не відзивали, а відтак є такими, що прийняли спадщину і суд уважає за можливе визнати останніх такими, що успадкували іпотечне майно у вказаних частках.
Разом із тим, станом на день смерті ОСОБА_5 у останнього існувало невиконане грошове зобов`язання, про яке позивач, як спадкоємець та правонаступник іпотекодержателя повідомив відповідачів шляхом скерування відповідної претензії, що залишилася без належного реагування з боку відповідачів.
Відтак, ураховуючи зазначений перебіг подій, а також зважаючи на приписи Закону України «Про іпотеку», а також за відсутності доказів виконання основного зобов`язання, що було забезпечено іпотекою, суд уважає за необхідне задовольнити вимоги позивача й у цій частині та звернути стягнення на відповідне іпотечне майно.
Згідно з ч.ч. 1 і 2 статті 35 Закону «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Частинами 1 і 2 ст. 39 Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Виходячи з наведених вище обставин, суд уважає за необхідне задовольнити цей позов у повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження його позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Також інші заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову не дають.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору (15 140,00 грн.) в рівних частинах, а саме по 3785,00 грн.
Також, стороною позивача заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 44 100,00 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)
Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.
Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з письмових матеріалів справи, 04.12.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Бураковим І.О. було укладено договір про надання правової допомоги адвокатом, за умовами п.5.2 якого сторони погодили, що при розрахунку гонорару адвоката сторони виходять із вартості години роботи адвоката, яка складає 4900,00 грн. за кожну годину роботи адвоката.
На підтвердження обсягу виконаних робіт та розміру вартості наданих послуг позивачем та адвокатом Бураковим І.О. складено та підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 26.05.2026 року, згідно якого загальна вартість послуг становить 44 100,00 грн. за 9 годин роботи, яка сплачена у повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають.
Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року № 159/5837/19.
Також, частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд зауважує, що відповідачі не подавали до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів в рівних частинах на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі по 11 025,00 грн. При цьому суд вбачає співмірність розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що виникло згідно з договором від 18.03.2015 року, укладеним між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 01.02.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г., укладеним між Акціонерним банком «Таврика» та ОСОБА_5 ;
Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , площею 96,4 кв.м., в рахунок боргу 2 325 435,46 грн., 1 386 511,12 доларів США, 108 657,67 євро шляхом її продажу з прилюдних торгів за ціною, проведеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, визначеною на момент звернення стягнення. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3785,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 11 025,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3785,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 11 025,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3785,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 11 025,00 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс-плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3785,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 11 025,00 грн.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс-плюс», код ЄДРПОУ 34817741, адреса: м.Київ, вул.Іллінська, 12, кімната 313/1.

Суддя: