Дата документу 25.08.2026 Справа № 334/4889/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/4889/24  Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В. Провадження №22-ц/807/1599/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря | Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.. Кухаря С.В., Пантюх Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць Ірини Василівни, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про скасування наказу в частині не нарахування компенсації невикористаних щорічних відпусток, стягнення середнього заробітку за час простою, грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення, - 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В, звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про скасування наказу в частині не нарахування компенсації невикористаних щорічних відпусток, стягнення середнього заробітку за час простою, грошової компенсації не використаних щорічних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення.
Позов обґрунтовано тим, що з 16 грудня 2019 року до 29 травня 2024 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а саме: обіймала посаду сестри медичної поліклініки (ендоскопічного кабінету) КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» згідно з наказом № 90-к від 13 грудня 2019 року.
З 26 лютого 2022 року і дотепер територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тимчасово окупованою територією. За місцем розташування її роботи існують обставини виробничої ситуації, яка є небезпечною для життя та здоров`я, зокрема: відсутність в приміщенні лікарні електро- та теплопостачання, припинення поставок ліків та обладнання для функціонування лікарні, відсутність керівництва та перебуванння у закладі озброєних осіб.
З огляду на це та через невиконання роботодавцем обов`язку створити безпечні умови праці вона була змушена евакуюватися з м. Токмак та тимчасово зупинити виконання своєї роботи в КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».
З 01 квітня 2022 року до 04 травня 2022 року вона перебувала у щорічній відпустці за період з 2021 до 2022 роки, а з 29 травня 2024 року її звільнено за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 57-к.
Незважаючи на те, що при звільненні вона просила здійснити виплату компенсації за невикористану відпустку за періоди 2022-2023 років та 2023-2024 років, а також матеріальну допомогу на оздоровлення, у наказі відповідача № 57-к вказано про виплату їй компенсації за невикористану щорічну відпустку за 13 календарних днів за період роботи з 01 січня 2022 року до 04 травня 2022 року та зазначено, що «компенсація за періоди роботи з 04 травня 2022-2023 роки та 2023-2024 роки не нараховується у зв`язку з відсутністю працівника на робочому місці без поважної причини з 04 травня 2022 року до 05 грудня 2023 року; з 06 грудня 2023 року з працівником призупинена дія трудового договору (наказ № 12-адм/вс від 05 грудня 2023 року); період призупинення дії трудового договору та відсутність працівника на робочому місці без поважної причини не враховується до стажу роботи для надання щорічної основної відпустки працівникові)».
З наказом від 29 травня 2024 року № 57-К/тр її ознайомлено 03 червня 2024 року та надано розрахунок компенсації за невикористану відпустку за 13 календарних днів.
ОСОБА_1 не погоджується з наказом та розрахунком при звільненні, вважає, що фактично відповідачем не здійснено розрахунок при її звільнені.
Вважає цей наказ в частині не нарахування компенсації за періоди роботи з 04 травня 2022-2023 роки та 2023-2024 роки неправомірним, оскільки з 04 травня 2022 року до 29 травня 2024 року вона перебувала у вимушеному простої з ініціативи роботодавця, який був обізнаний про причини та обставини її відсутності на робочому місці. Під час її звільнення пояснення такої відсутності не відбиралися.
Також зазначає, що не отримувала від відповідача жодних наказів чи повідомлень щодо організації роботи, а про існування наказу від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс щодо призупинення з 06 грудня 2023 року з нею дії трудового договору дізналася з наказу про звільнення.
Вважає, що при звільненні відповідач був зобов`язаний виплатити їй 547 319,63 грн середнього заробітку за час вимушеного простою не з вини працівника, а також компенсацію невикористаної щорічної відпустки за 39 календарних днів за період роботи з 2022-2023 роки в сумі 8 127,40 грн та за 14 календарних днів за період роботи 2023-2024 роки в сумі 2 917,53 грн, матеріальну допомогу при оздоровленні за період з 2022-2023 роки та за 2023-2024 роки в сумі 11 511,50 грн (яка виплачується в розмірі одного посадового окладу за два роки - 2022 рік та 2023 рік, відповідно).
Враховуючи викладене та посилаючись на положення статей 113, 116, 233 КЗпП України, ОСОБА_1 просила суд:
- скасувати наказ КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 29 травня 2024 року № 57-к про звільнення ОСОБА_1 в частині «компенсація за періоди роботи з 04 травня 2022-2023 роки та 2023-2024 роки не нараховується у зв`язку з відсутністю працівника на робочому місці без поважної причини з 04 травня 2022 року до 05 грудня 2023 року. З 06 грудня 2023 року на підставі наказу підприємства від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс з працівником призупинена дія трудового договору. Період призупинення дії трудового договору та відсутність працівника на робочому місці без поважної причини не враховується до стажу роботи для надання щорічної основної відпустки працівникові»;
- стягнути з КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» на її користь середній заробіток за час простою в сумі 547 319,63 грн, компенсацію невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 2022-2023 роки в сумі 8 127,40 грн та за період роботи з 2023-2024 роки в сумі 2 917,53 грн, матеріальну допомогу при оздоровленні за період з 2022-2023 роки та за 2023-2024 роки в сумі 11 511,50 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04 травня 2022 року до 18 липня 2022 року у сумі 41 926 гривень 14 копійок та грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 5 422 гривні 01 копійка, а всього - 47 348 гривень 15 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 660 гривень.
Стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради в дохід держави судовий збір у сумі 378 гривень 78 копійок.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В, звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначала, що 18.12.2024 на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 в особі адвоката Коломоєць І.В. був сплачений судовий збір у сумі 968,96 гривень.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд ухвалити додаткове рішення у справі, в якому вирішити питання про стягнення судового збору.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В, задоволено.
Судовий збір у сумі 968 гривень 96 копійок, сплачений представником ОСОБА_1 - адвокатом Коломоєць І.В., покладено на ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та з додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року, ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі; скасувати додаткове рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн.; визнати неналежним доказом наказ Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс «Про призупинення дії трудового договору»; визнати неналежним доказом додаток до відзиву за пунктом 13 «призупинення ТД docx» формату Microsoft Word, який містить «Додаток до наказу КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР від 05.12.2023р. №12-адм/вс»; стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000,00 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у справі. Суд залишивши поза увагою, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, зокрема за час простою, що мав місце не з вини працівника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, розрахунок з позивачем не здійснено, трудові відносини не припинені. застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 337/4651/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник указує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Під час призупинення трудового договору у працедавця відсутній обов`язок забезпечувати працівника роботою та заробітною платою, якщо працедавець законно призупинив дію трудового договору, на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Однак, зазначений закон не звільняє працедавця від обов`язків, в тому числі і щодо виплати заробітної плати. Суд проігнорував те, що наказ відповідача від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс «Про призупинення дії трудового договору» є односторонньою відмовою роботодавця від обов`язків з оплати праці, що прямо заборонено законом. Встановлення судом факту вимушеного простою позивачки не з її вини свідчить про наявність підстав скасування протилежного за змістом формулювання в наказі про її звільнення. Іншого способу спростувати свою відсутність на робочому місці без поважних причин з 04 травня 2022 року до 05 грудня 2023 року позивачка не має, належним способом захисту є скасування мотивувальної частини наказу в частині. Формулювання в наказі про відсутність позивачки на робочому місці без поважної причини з 04 травня 2022 року до 05 грудня 2023 року - не відповідає дійсності, порушує її права та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, в собі представника – адвоката Сідельникової О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що впровадження Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військового стану з 24.02.2022 року не може ставити працівників в більш вигідне становище порівняно з роботодавцем. Також не може примушувати роботодавця виплачувати заробітну плату за роботу, яка не виконувалась. З моменту впровадження на території України військового стану як працівники, так і роботодавці опинились в однакових умовах. Нормативно-правові акти приводились у відповідність до ситуацій, які виникали в умовах збройної агресії поступово.
Впровадження на території України військового стану, тимчасова окупація м. Токмак та інші події пов`язані з військовою агресією не можуть відноситись до небезпечних виробничих ситуацій в розумінні п. 3 ст. 113 КЗпП, та не є підставою для стягнення з роботодавця на користь працівників середнього заробітку за час простою, якщо простій на підприємстві не оголошувався. Збройна агресія рф не залежала від волі роботодавця, є загальнодержавною, а отже не може відноситись до виробничих ситуацій. Так як в результаті повномасштабного вторгнення і роботодавці і працівники опинились в однакових умовах, а тому застосування ст. 113 КЗпП до спірних правовідносин неможливе.
Щодо відсутності у роботодавця обов`язку виплачувати кошти працівникам, які не виконують роботу, зазначає, що державою вживались заходи для забезпечення надання медичної допомоги населенню, яке залишилось на тимчасово окупованих територіях, та забезпечення медичного персоналу, яке працювало на окупованих територіях, гідною оплатою праці. Разом з тим, позивач за власним бажанням покинула територію лікарні та відмовилась виконувати свої посадові обов`язки.
Заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18.
В позові зазначено, що позивач самостійно приймала рішення про залишення робочого місця, та в подальшому навіть не зверталась до роботодавця впродовж 2 років щоб стати до роботи на релокованому підприємстві. Така поведінка позивача свідчить про те, що простій якщо і був, то з її ініціативи. В силу ст. 113 КЗпП України час простою з вини працівника не оплачується.
Відповідач мав можливість забезпечити позивача роботою і здійснював таке забезпечення, в тому числі виконував свої обов`язки з оплати заробітної плати. Для чого було укладено Договір з НСЗУ за пакетом “Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованій території”. Цей пакет передбачав саме фінансування оплати праці робітників, які продовжували виконувати свої посадові обов`язки на тимчасово окупованій території і надавати медичну допомогу українцям, які там залишились. Щодо строків звернення до суду вказує, що заявлені суми середнього заробітку за час простою є регулярними платежами, тому строк їх виплати починає обліковуватись щомісячно. Якщо позивачка стверджує, що вона перебувала у простої (хоча відповідач ці обставини не визнає), то і виплата середнього заробітку за час простою вона повинна отримувати щомісячно в строки, визначені ст. 115 КЗпП для виплати заробітної плати. Відтак, на вимоги позивачки повинні розповсюджуватись положення ст. 233 КЗпП та тримісячний строк звернення до суду за кожний місяць. Проте, в позовній заяві вимоги статті 233 КЗпП проігноровані та безпідставно нараховані суми за період з 05.05.2022 по 29.05.2024, а також компенсація за невикористані відпустки 2022-2023 роки та матеріальна допомога за цей же період.
Від представника Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради – адвоката Сідельникової О.Л. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвокат Коломоєць І.В., зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими. 

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Коломоєць І.В. на адресу апеляційного суду надійшла заява про застосування висновку Великої палати Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат), просить застосувати правовий висновок Конституційного Суду України, що викладений у рішенні від 11.12.2025 року.

Також, від представника КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради Запорізької обласної ради - адвоката Сідельникової О.Л. на адресу апеляційного суду надійшли заперечення на заяву про застосування висновку Великої палати Конституційного суду України, у яких вона зазначає, що Великою палатою Конституційного суду України 11.12.2025 розглянута справа за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат).
Конституційний суд визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення, частина 1 статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Зауважує, що правова позиція КСУ щодо неконституційності приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, має пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення КСУ відповідного рішення, тобто з 12.12.2025 року.
Станом на 12.12.2025 трудові відносини між ОСОБА_1 та КП «Токмацька БЛІЛ» Токмацької міської ради припинені 29.04.2024, тому норма ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону України від 1.07.2022 року № 2352-IX, була чинною, та підлягала застосуванню судом. Таким чином, вважає, що застосування судом правового висновку Конституційного Суду України, викладеного у рішенні від 11.12.2025 року, до правовідносин, які припинилися до дати ухвалення цього рішення, є безпідставним, недоцільним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць Ірини Василівни, залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, в особі представника – адвоката Сідельникової Олени Леонідівни, залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року у цій справі залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року, з додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року та постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В. подала касаційну скаргу. 

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2026 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коломоєць Ірини Василівни, задоволено частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин) скасовано, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час простою, грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 06 грудня 2023 року до 29 травня 2024 року, а також про скасування наказу КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 29 травня 2024 року № 57-к про звільнення ОСОБА_1 в частині не нарахування компенсації за періоди роботи з 04 травня 2022-2023 роки та 2023-2024 роки - залишено без змін.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року в частині перегляду додаткового рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовної вимоги про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин) та в цій частині передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд вказав, що суди не врахували доводи сторони позивача, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим передчасно погодився з висновком місцевого суду про пропуск позивачкою строку для звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за вказаний період.

Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, їх представник ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки – повідомлення в електронні кабінети підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідками відповідального працівника апеляційного суду до апеляційного суду не з`явилися, будь – яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не надано (т.4 а.с.132,134).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи. належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки КП підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, останнє реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на апеляційну скаргу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, їх представника Сідельникової О.Л..

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи

Відповідно до постанови Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2026 року у справі №334/4889/24, апеляційним судом перевіряється апеляційна скарга ОСОБА_1 – адвоката Коломоєць І.В. на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року ( внесення змін до статті 233 КзпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-1Х) до 05 грудня 2023 року ( наказ КП про призупинення трудових відносин), а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплатза цей період, оскільки Постановою Верховного Суду України від 20 травня 2026 року саме в цій частині передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Коломоєць І.В. в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року, а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплат за цей період, підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» розташовано в м. Токмак Запорізької області, яке з 26 лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації. Позивачка з незалежних від неї причин не могла виконувати свої трудові обов`язки з квітня 2022 року до 05 грудня 2023 року. При цьому керівництво лікарні не надало жодних роз`яснень та інструкцій щодо дій при виконанні працівниками трудових обов`язків, у тому числі у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, до 06 грудня 2023 року не призупиняло дію трудового договору з позивачкою, не запровадило простій на підприємстві.

Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» трудових прав позивачки на оплату праці, яка мала бути виплачена на умовах, визначених трудовим договором відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Порушені права працівника на працю повинні бути відновлені виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, із застосуванням норм статті 235 КЗпП України.
Встановивши наявність у відповідача обов`язку щодо виплати позивачці середнього заробітку відповідно до статті 235 КЗпП України, суд врахував, що вимоги про стягнення таких коштів до 18 липня 2022 року відповідно до статті 233 КЗпП України не обмежувалися жодними строками, а з 19 липня 2022 року таке відшкодування має здійснюватись з урахуванням тримісячного строку для звернення до суду з відповідним позовом, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Натомість в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за період з моменту призупинення дії трудового договору 06 грудня 2023 року до 29 травня 2024 року необхідно відмовити, оскільки відшкодування заробітної плати за цей період здійснюється відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон України № 2136-IX), який набрав чинності 24 березня 2022 року.
При цьому, оскільки з 06 грудня 2023 року дія трудового договору з позивачкою була призупинена відповідачем, то грошова компенсація за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період з 06 грудня 2023 року до 29 травня 2024 року відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ покладається на державу, яка здійснює збройну агресію проти України.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічної відпустки в кількості 31 календарний день (щорічна основна відпустка за період з 16 грудня 2022 року до 05 грудня 2023 в кількості 24 календарних дні та щорічна додаткова відпустка за 2023 рік в кількості 7 календарних днів).
З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенніпозовних вимог про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року, а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплат, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суом встановлено, що 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на 1,0 ставку посади сестри медичної поліклініки (ендоскопічного кабінету) КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», що підтверджується копією трудової книжки від 25 жовтня 1983 року (т.1 а.с.15-18).
Відповідно до посвідчення № 1431 від 28 квітня 2021 року ОСОБА_1 проходила атестацію в атестаційній комісії при Департаменті охорони здоров`я Запорізької ОДА, наказом якого від 29 квітня 2021 року № 171-0 їй присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «сестринська справа» (дійсно до 29 квітня 2026 року) (т.1 а.с.30).
Згідно з витягами із застосунку eHealth ОСОБА_1 зареєстрована в електронній системі eHealth (т.1 а.с.27-29).
Територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області з 26 лютого 2022 року і до теперішнього часу є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Наказом КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс «Про призупинення дії трудового договору» призупинено дію трудового договору, у тому числі з ОСОБА_1 , від 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до дня припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» згідно з додатком (т.1 а.с.92-93,146-162).
Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27 березня 2024 року № 2327-5003194351 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною особою з 27 березня 2024 року, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.14).
Наказом КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» № 57-К/тр від 29 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно зі статтею 38 КЗпП України за власним бажанням з 29 травня 2024 року. Бухгалтерії наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 13 календарних днів за період роботи з 01 січня 2022 року до 04 травня 2022 (компенсація за періоди роботи з 04 травня 2022-2023 та 2023-2024 роки не нараховується у зв`язку з відсутністю працівника на робочому місці без поважної причини з 04 травня 2022 року до 05 грудня 2023 року. З 06 грудня 2023 року на підставі наказу № 12-адм/вс від 05 грудня 2023 року з працівником призупинена дія трудового договору. Період призупинення дії трудового договору та відсутність працівника на робочому місці без поважної причини не враховується до стажу роботи для надання щорічної основної відпустки працівникові) (т.1 а.с.25).
Відповідно до розрахунку КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» компенсація за невикористану ОСОБА_1 відпустку за 13 календарних днів становить 2 709,14 грн (посадовий оклад ОСОБА_1 згідно з тарифною сіткою - 6 356,05 грн; 6 356,05 грн х 12 місяців/366 днів = 208,39508 грн за 1 день; 208,39508 грн х 13 днів = 2 709,14 грн) (т.1 а.с.26).
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26 вересня 2023 року місцезнаходженням КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» є вул. Центральна, 55Ж у м. Токмак Запорізької області (код ЄДРПОУ 41477873) (т.1 а.с.36-37).
Відповідно до розпорядження начальника Токмацької міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області від 14 листопада 2023 року № 239 юридичну адресу КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» змінено на вул. сержанта Медведєва, 4, м. Токмак, Запорізька область, затверджено статут КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» у новій редакції (т.1 а.с.107).
Згідно з новою редакцією Статуту КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (далі - підприємство) є комунальним унітарним некомерційним підприємством Токмацької міської ради, що надає послуги первинного, вторинного рівня медичної допомоги будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом (пункт 1.1 Статуту). Місцезнаходження підприємства: 69032, м. Запоріжжя, вул. Сержанта Медведєва, 4 (пункт 2.2. Статуту). Місцезнаходження структурного підрозділу: Запорізька область, м. Токмак, вул. Центральна, 55Ж (пункт 2.3. Статуту). Основною метою створення підприємства є забезпечення медичного обслуговування населення шляхом надання йому медичних послуг в порядку та обсязі, встановлених законодавством (пункт 3.1 Статуту). Підприємство створює належні умови для високопродуктивної праці, забезпечує додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування; здійснює бухгалтерський облік, веде фінансову та статистичну звітність згідно з законодавством (пункти 6.2.1, 6.2.2 Статуту). До обов`язків підприємства належить створення для працівників належних і безпечних умов праці, забезпечення додержання чинного законодавства України про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування (пункт 6.3.3. Статуту). Поточне керівництво підприємством здійснює керівник підприємства Головний лікар (Директор) (пункт 7.2. Статуту), який приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин, укладає трудові договори (строкові та безстрокові) з працівниками підприємства (пункт 7.5.10 Статуту), забезпечує дотримання на підприємстві вимог законодавства про охорону праці, санітарно-гігієнічних та протипожежних норм і правил, створення належних умов праці (пункт 7.5.13 Статуту), уживає заходи до своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати (пункт 7.5.14 Статуту) (т.1 а.с.109-122).
15 лютого 2023 року між Національною службою охорони здоров`я України (далі - НСЗУ) та КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» укладено договір № 3608-Е223-Р000 зі строком дії до 31 грудня 2023 року, згідно з яким, серед іншого, надавач послуг щомісяця зобов`язаний подавати до НСЗУ інформацію про стан розрахунків із заробітної плати за попередній місяць. При цьому фактична вартість медичних послуг за пакетом медичних послуг «Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованій території» визначається з урахуванням поданої інформації про стан розрахунків із заробітної плати, відповідно до пункту 152 Порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1464 (т.1 а.с.123-138).
Відповідно до розрахункового листа за березень 2022 року оклад ОСОБА_1 складав 5 005 грн, сума видачі за попередній період (лютий 2022 рік) - 11 053,73 грн, сума заробітної плати - 42 268,30 грн. При цьому їй були нараховані виплати за 29 днів календарної відпустки в квітні 2022 року в сумі 16 160,16 грн, допомога на оздоровлення в сумі 5 755,75 грн та за 2 дні календарної відпустки в травні 2022 року - 1 114,49 грн. Також у розрахунковому листі зазначено, що за попередній період позивачці виплачена заробітна плата 11 053,73 грн (т.1 а.с.215).
Згідно з листом Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації від 14 серпня 2024 року № 19-55734/18/24-Вих ОСОБА_1 у період з 11 квітня 2022 року до 21 березня 2024 року перебувала за кордоном України (т.2 а.с.4).
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного чи надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 цієї Конституції.Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зараз і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку обставин непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.
Отже, положення частини першої статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення роботодавця від обов`язку виплатити працівнику невиплачену заробітну плату.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 337/4651/23 (провадження № 61-11129св24), на який позивачка посилається у касаційній скарзі.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 759/13994/23 (провадження № 61-759св25).
У справі, яка розглядається встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що
- КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» розташовано в м. Токмак Запорізької області, яке з лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації;
- позивачка вимушено не виконувала трудових обов`язків з незалежних від неї причин у зв`язку із збройною агресією російської федерації, окупацією міста і лікарні, з якою до 06 грудня 2023 року не було припинено (зупинено) трудові відносини сторін;
- 05 грудня 2023 року КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» призупинило з позивачкою дію трудового договору з 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до припинення чи скасування воєнного стану.
Встановивши, що позивачка виїхала з міста у зв`язку із його окупацією та з метою захисту свого життя і здоров`я, а тому з незалежних від неї причин не могла виконувати свої трудові обов`язки, врахувавши, що керівництво лікарні не надало жодних роз`яснень та інструкцій щодо дій при виконанні працівникам трудових обов`язків, у тому числі у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, тривалий час не призупиняло дію трудового договору з позивачкою, не запровадило простій на підприємстві, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» порушило трудові права позивачки на оплату праці, яка мала бути виплачена на умовах, визначених трудовим договором відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Також є правильними висновки суду першої інстанції про те, що військова агресія російської федерації проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівників.
Враховуючи те, що лише 05 грудня 2023 року КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» призупинило з позивачкою дію трудового договору з 06 грудня 2023 року, суд вважав існуванням у відповідача обов`язку щодо виплати їй середнього заробітку до призупинення трудових відносин, тобто з 04 травня 2022 року (вихід позивачки з відпустки) до 05 грудня 2023 року (наказ про призупинення трудового договору), однак виходили з пропуску нею встановленого статтею 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», далі також Закон України № 2352-IX) тримісячного строку на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати щодо частини вимог за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року. За період з 04 травня 2022 року до 19 липня 2022 року суд задовольнив вимоги позивачки.
Щодо стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати, грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 18 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України)/
Подібні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 (провадження № 11-90заі24)).
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.
Із матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок по заробітній платі власником комунального підприємства з позивачем при звільненні не проведено, а залишок невиплаченої заборгованості стягнуто оскаржуваним рішенням суду, ухваленим у цій справі.
За доводами позивачки, з наказом КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 29 травня 2024 року № 57-К/тр про її звільнення за власним бажанням з 29 травня 2024 року її ознайомлено 03 червня 2024 року та надано розрахунок компенсації за невикористану відпустку за 13 календарних днів.
Цим же наказом доручено бухгалтерії виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 13 календарних днів за період роботи з 01 січня 2022 року до 04 травня 2022 року.
Переглядаючи справу у апеляційному порядку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коломоєць І. В., зокрема в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин), суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у повній мірі не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, та не врахував, що закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.
Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до моменту припинення трудових відносин ОСОБА_1 не пропустила.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 334/4889/24. 
Отже, суд першої інстанції, вирішуючи справу в частині стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ підприємства про призупинення трудових відносин), неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачкою строку для звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за вказаний період.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, у зв`язку з чим дійшов недостатньо обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення невиплаченої позивачці при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року, а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплат.
З огляду на вищевказане позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» на її користь невиплаченої при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року до 05 грудня 2023 року, а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплат, є обґрунтованими 

При розрахунку середньомісячної заробітної плати суд не бере до уваги Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), які не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18) та від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19).

При цьому, при розрахунку середньомісячної заробітної плати суд бере до уваги розрахунковий лист за березень 2022 року, який відповідно до статті 110 КЗпП України є належним та допустимим доказом у цій справі.

Згідно з вказаним розрахунковим листом заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2022 року (20 робочих днів) склала 13 371,34 гривень (11 053,73 гривні (виплачена заробітна плата у лютому 2022 року) : (100 % - 19,5 % (сплачені податки та обов`язкові платежі (військовий збір (1,5 %) + податок на доходи фізичних осіб (18 %)). Заробітна плата за березень 2022 року (22 робочі дні) склала 19 237,90 гривень (42 268,30 гривень (нарахована заробітна плата) – 16 160,16 гривень (календарна відпустка 29 днів) – 5 755,75 гривень (допомога на оздоровлення) – 1 114,49 гривень (календарна відпустка 2 дні)).

Відомості про заробітну плату позивачки, зазначені у розрахунковому листі, суперечать відомостям, зазначеним в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5).

Середньоденна заробітна плата (лютий – березень 2022 року) склала 776,41 гривень ((13 371,34 гривень + 19 237,90 (заробітна плата за лютий та березень 2022 року) : 42 робочі дні)).

Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати з 19 липня 2022 року по 05 грудня 2023 року (361 робочих днів) складає 280 284,01 гривень (776,41 гривень (середньоденна заробітна плата) * 361 робочих дні)).

Відповідно до частини першої статті 75 КЗпП України, частини першої статті 6 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон № 504/96-ВР) щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно зі статтею 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України, а також трудовим та/або колективним договором.

У статті 8 Закону № 504/96-ВР зазначено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; 2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах..

Згідно з пунктом 134 підрозділу «Загальні професії медичних працівників установ охорони здоров`я, соціального захисту та освіти» розділу XVII Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.11.1997 № 1290, медичним сестрам закладів і установ охорони здоров`я надається щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 7 календарних днів. Конкретна її тривалість встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

При цьому відповідно до статті 10 Закону № 504/96-ВР щорічна додаткова відпустка, передбачена пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником.

За відсутності в матеріалах справи колективного та трудового договору, якими могла бути встановлена інша тривалість щорічних відпусток позивачки, суд дійшов висновку про те, що позивачка мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарних дні та щорічну додаткову відпустку, передбачену пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 504/96-ВР, тривалістю 7 календарних днів. 

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

У абзацах третьому - п`ятому пункту 4 Порядку № 100 зазначено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

У статтях 1 та 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі – Закон № 108/95-ВР) зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. До структури заробітної плати належать: основна заробітна плата – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» з 1 січня 2012 року медичним і фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів (установ) виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки.

Згідно з розрахунком компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 за 13 календарних днів Наказ № 57-К/тр від 29.05.2024 р. посадовий оклад позивачки згідно з тарифною сіткою становить 6 356,05 гривень. 6 356,05 гривень х 12 місяців : 366 днів = 208,39508 гривень. 208,39508 гривень х 13 днів = 2 709,14 гривень.

Відповідно до інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування заробітна плата позивачці за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, не нараховувалась.

На час розрахунку розмір посадового окладу позивачки (6 356,06 гривень) був меншим від передбаченого статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати (8 000 гривень). Таким чином розрахунок грошової компенсації за невикористані відпустки позивачкою має бути виконаний з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 Порядку № 100.

Розмір компенсації відпустки на рік становить 8131, 15 грн ( 8000 грн х12 міс.:366 днів) х31 день ( кількість відпустки на рік).

Згідно з наданим позивачем розрахунком вбачається, що невикористана щорічна відпустки за період з 19.07.2022 по 05.12.2023 становить всього 17 місяців.

За період з 19.07.2022 по 05.12.2022 – 5 міс. = 3388 грн (8131,5/12 міс. = 678 грн (за 1 міс) 678 грн * 5 міс. = 3388 грн.
За період з 05.12.2022 по 05.12.2023 – за 12 міс. = 8131,50 грн (8000 грн *12 міс. :366 днів) * 31 день (кількість днів відпустки на рік) = 8131,15 грн).
Всього: 11 51,50 гривень.

Згідно з розрахунком виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 19.07.2022 по 05.12.2023 роки.
Розмір посадового окладу – 6 356,05 грн (складаються з посадового окладу + 15% за шкідливість).
За період з 19.07.2022 по 05.12.2023 – за 5 міс. = 2648,33 грн.
За період з 05.12.2022 по 05.12.2023 – за 12 міс. = 6356,05 грн.
Всього: 9 004,38 гривень.

З наданим позивачем розрахунком колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з вимогами закону, та не спростований відповідачем.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» невиплаченої при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин) підлягають задоволенню у сумі 280284, 01 грн, похідні від невиплаченої за цей період заробітної плати виплати - компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі 11519, 50 грн, матеріальна допомогу на оздоровлення – у сумі 9004, 38 грн, а всього 300807, 89 грн, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів. 

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення невиплаченої ОСОБА_1 при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин), а також похідних від невиплаченої заробітної плати виплат за цей період не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно в цій частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць Ірини Василівни - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої ОСОБА_1 при звільненні заробітної плати за період з 19 липня 2022 року (внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) до 05 грудня 2023 року (наказ КП про призупинення трудових відносин), похідних від невиплаченої заробітної плати виплат за цей період - скасувати. 

Ухвалити в цій часині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1   невиплачену при звільненні заробітну плату за період з 19 липня 2022 року по 05 грудня 2023 року у сумі - 280 284 гривень 01 копійка, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі - 11 519 гривень 50 копійок, матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі - 9 004 гривень 38 копійок, а всього у сумі 300 807 (триста тисяч вісімсот сім) гривень 89 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 31 серпня 2026 року.

Головуючий, суддя | Суддя | Суддя
Подліянова Г.С. | Кочеткова І.В. | Кухар С.В.