ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 697/1796/25
Провадження № 61-5537св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Міністерства оборони України - ОСОБА_15 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2025 року в складі судді Сивухіна Г. С. та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 березня 2026 року в складі колегії суддів Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л., Карпенко О. В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу й перебування на утриманні та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, у якій зазначила, що до 25 серпня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Проте, незважаючи на розірвання шлюбу, вони продовжували проживати як чоловік та жінка разом з їх повнолітнім сином ОСОБА_3 за адресою: кв. АДРЕСА_1 .
24 лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф ОСОБА_2 став на захист України та був мобілізований.
ОСОБА_1 увесь час підтримувала свого чоловіка, відправляла на його ім`я посилки з речами, надсилала фото сина, невістки, онуків, чекала його вдома, вела з ним спільне господарство та спільний бюджет. Заявниця є пенсіонеркою та перебувала на утриманні ОСОБА_2 , який постійно перераховував їй грошові кошти.
ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21 год. 55 хв. поблизу населеного пункту Гуляйполе Запорізької області під час виконання завдання за призначенням, після серцевого нападу, солдат ОСОБА_2 помер.
Заявниця за власний рахунок здійснила поховання чоловіка, встановила надгробний пам`ятник, частину коштів на який було виділено їй з місцевого бюджету як члену родини загиблого військового.
З метою отримання компенсації - одноразової грошової допомоги члену сім`ї загиблого військовослужбовця заявниця просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 та факт перебування на його утриманні.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
29 жовтня 2025 року рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю з 01 січня 2004 року до дня смерті останнього. В іншій частині заяви відмовлено.
31 березня 2026 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України (далі - МОУ) залишено без задоволення. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що в справі належними та допустимими доказами підтверджено наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сталих відносин, притаманних саме подружжю, зокрема їх спільного проживання, що в сукупності підтверджено як наданими в суді першої інстанції поясненнями свідків, які знали заявницю та ОСОБА_2 , так і письмовими доказами.
Наявність у заявниці та подання до суду особистих документів, які належали ОСОБА_2 (військовий квиток, диплом про професійну освіту, закордонний паспорт, медичні документи, екзаменаційна картка водія, посвідчення водія, свідоцтво про народження, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтво про освіту, трудова книжка), також свідчать про спільне проживання та ведення господарства з ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2026 року представник МОУ - ОСОБА_15 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 березня 2026 року в частині задоволення заяви скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви в частині задоволених вимог відмовити.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Рішення судів попередніх інстанції оскаржено тільки в частині задоволених вимог.
Особа, яка подала касаційну скаргу послалася на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15, від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16-ц, від 19 березня 2020 року в справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року в справі № 694/1540/20, про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Вважає, що на момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) діяла редакція статті 16-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), яка встановлювала вичерпний перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Отже, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у заявниці прав та обов`язків подружжя.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 28 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 25 серпня 1998 року (т. 1, а. с. 79).
Із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06 квітня 2022 року № 82 ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 (т. 1, а. с. 23). 
Відповідно до копії військового квитка ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 сімейний стан ОСОБА_2 значиться як «одружений ОСОБА_4 , 1962 р. н.» (зазначено російською мовою) (т. 1, а. с. 53, 54).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 25 червня 2022 року № 540 ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , брав безпосередню участь у бойових діях з 10 червня 2022 року на підставі наказу військової частиниНОМЕР_3  від 10 червня 2022 року № 58 (т. 1, а. с. 19).
Згідно з повідомленням  ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31 жовтня 2023 року № 2/95 ОСОБА_1 сповіщено про те, що її чоловік - солдат ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок природніх обставин (інсульт) в Запорізькій області (т. 1, а. с. 42).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 06 листопада 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Гуляйполе Пологівського району Запорізької області, актовий запис № 559, що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 01 листопада 2023 року № 7413, причина смерті - гостра коронарна смерть (т. 1, а. с. 22, 34).
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 31 жовтня 2023 року № 316 військовослужбовця військової служби за мобілізацією солдата ОСОБА_2 , водія 4 бойової машини 1 відділення протитанкових ракетних комплексів 1 взводу протитанкових ракетних комплексів батареї протитанкових ракетних комплексів, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок природніх обставин (інсульт), у зв`язку зі смертю, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31 жовтня 2023 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2016 року № 680, членам сім`ї або близьким родичам померлого (загиблого) призначено виплати (т. 1, а. с. 12).
Відповідно до витягу з реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00042157558 від 06 листопада 2023 року ОСОБА_1 зверталася до органу реєстрації актів цивільного стану для оформлення допомоги на поховання ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Гуляйполе Пологівського району Запорізької області (т. 1, а. с. 11).
Відповідно до акта про фактичне проживання від 01 лютого 2024 року № 78 мешканці будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 засвідчили, що починаючи з 01 лютого 1994 року ОСОБА_2 до дня своєї смерті проживав з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та вели спільне господарство (т. 1, а. с. 10).
Рішенням Канівської міської ради Черкаської області від 19 вересня 2024 року № 18-11 надано ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 30 000,00 грн на вирішення побутових потреб, а саме для встановлення надгробка для померлого чоловіка - військового (т. 1, а. с. 78).
Згідно з повідомленням Канівської державної нотаріальної контори Черкаської області від 26 липня 2025 року № 847/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відкривалася (т. 2, а. с. 21, 22).
Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблини С. В. від 08 вересня 2025 року № 135/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відкривалася (т. 2, а. с. 18-20).
Заявниця надала суду першої інстанції спільні з  ОСОБА_2  фотографії (т. 1, а. с. 45, 46).
Допитаний як свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 він особисто знає давно. Разом з ОСОБА_2 він служив у Збройних Силах України (далі - ЗСУ) з 2022 до 2023 роки, жили в одному будинку. Йому відомо і він особисто бачив, що ОСОБА_2 після отримання грошового забезпечення пересилав грошові кошті своїй дружині ОСОБА_9 , яка надсилала йому посилки. Під час служби ОСОБА_2 постійно підтримував зв`язок з ОСОБА_9 , ставився до неї з ніжністю та любов`ю як до дружини. Про те, що вони розлучені, свідок не знав. 
Допитаний як свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він знав ОСОБА_2 та тривалий час з ним товаришував, вони сім`ями неодноразово їздили відпочивати, часто заходив до ОСОБА_11 в гості. Сім`я ОСОБА_11 проживали на АДРЕСА_3 , між собою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спілкувалися як подружжя, проводили разом час, купували речі для дому. 
Допитаний як свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він знає сім`ю ОСОБА_11 з 1995 року, оскільки товаришує з їх сином ОСОБА_13 , а тому у них дома він був часто. Зазначив, що   ОСОБА_14 та  ОСОБА_1 проживали як чоловік та дружина, разом придбавали авто, купували речі, робили ремонт. Про те, що вони були розлучені, свідку відомо не було.
Знає, що ОСОБА_2 у 2022 році був мобілізований до ЗСУ, у 2023 році приходив на реабілітацію та проживав на АДРЕСА_3 . 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Звертаючись до суду із заявою, зокрема, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 зазначила про необхідність підтвердження її права на отримання грошової вимоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, передбаченої у статті 16-1 Закону № 2011-XII.
На момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) редакція статті 16-1 Закону № 2011-XII була такою: «у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».
Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу (далі - СК) України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У справі № 120/17960/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду досліджував питання, чи належала позивачка до членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, які відповідно до статті 16-1 Закону №2011-XII (у редакції до змін, внесених на підставі Закону № 3515-IX від 09 грудня 2023 року) мають право на отримання одноразової грошової допомоги.
За результатами касаційного перегляду Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 05 лютого 2025 року в справі № 120/17960/23 виснував, що позивачка звернулась до МОУ із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її чоловіка як дружина загиблого, однак підставою для повернення документів на доопрацювання відповідач визначив відсутність документів на підтвердження її знаходження на утриманні позивача. Водночас положення частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII передбачали право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, зокрема і одного із подружжя, який не одружився вдруге, та факт того, що позивачка є одним із подружжя встановлено судом. У справі № 150/401/22 встановлено, що після розірвання шлюбу позивачка продовжувала проживати з військовослужбовцем до моменту його смерті однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, разом виховували їх спільних дітей.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду виснувала, що підхід МОУ щодо повернення позивачці документів, які містили наведене рішення суду, на доопрацювання з метою надання документів, яким встановлено факт перебування на утриманні загиблого та посилання на відсутність факту реєстрації, що обумовило повернення документів, поданих позивачкою для призначення одноразової грошової допомоги, є необґрунтованим.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду закріпив, що рішення, яким підтверджується факт того, що військовослужбовець спільно проживав, був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки з позивачкою, тобто вони фактично були подружжям, дає право позивачці на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII у редакції, зокрема, чинній на момент смерті ОСОБА_2 .
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 10 червня 2026 року в справі № 277/1342/24.
Отже, доводи касаційної скарги МОУ про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-XII не матиме для заявниці жодних юридичних наслідків, є безпідставними.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див. постанову Верховного Суду від 11 березня 2026 року в справі № 686/4587/24).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть достовірно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (див. постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 694/1540/20, від 30 березня 2026 року в справі № 750/6509/24).
Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (див. постанову Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі № 543/563/22).
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, під час встановлення факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти .
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (див. постанову Верховного Суду від 26 травня 2022 року в справі № 362/3705/20).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
На підтвердження своїх вимог про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сталих відносин, притаманних саме подружжю, зокрема щодо спільного їх проживання, ОСОБА_1 надала суду першої інстанції письмові докази, зокрема, акт про фактичне проживання від 01 лютого 2024 року № 78, повідомленням територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 31 жовтня 2023 року № 2/95, витяг з реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 06 листопада 2023 року № 00042157558, рішення Канівської міської ради від 19 вересня 2024 року № 18-11 про надання грошової допомоги.
У сукупності зазначене підтверджено і наданими суду першої інстанції поясненнями свідків, які знали заявницю та ОСОБА_2 , а також родинними фотографіями, дослідженими судом апеляційної інстанції.
Крім того, наявність у заявниці та подання до суду особистих документів, які належали ОСОБА_2 (військовий квиток, диплом про професійну освіту, закордонний паспорт, медичні документи, екзаменаційна картка водія, посвідчення водія, свідоцтво про народження, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтво про освіту, трудова книжка), також свідчать про спільне проживання та ведення господарства з ОСОБА_2 .
Доказів, які б спростовували обставини спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю саме у вказаний період, МОУ не надало.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний (див, зокрема, постанову від 08 квітня 2026 року в справі № 537/3041/24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2025 року в справі № 723/3691/13-ц зазначено, що усебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також взаємного зв`язку доказів у сукупності.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заявниця відповідно до вимог статті 81 ЦПК України надала судам беззаперечні докази спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільних прав і обов`язків в їх сукупності, які б дозволяли встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що було підставою для задоволення цих вимог.
Розглядаючи спір в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, повно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника Міністерства оборони України - ОСОБА_15 залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 березня 2026 року в оскаржуваних частинах залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська