КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 753/16689/24 
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3316/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Самойлік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Селецької Олени Віталіївни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року (суддя Комаревцева Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, 
установив:

у серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та зменшення розміру позовних вимог, просив:
визнати спільною сумісною власністю їх з відповідачкою подружжя придбані ними у період перебування у шлюбі об`єкти нерухомого та рухомого майна:
- квартиру  АДРЕСА_1 , площею 32,6 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1812321480000);
- квартиру АДРЕСА_2 , площею 36,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2065422580000);
- квартиру АДРЕСА_3 , площею 36,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2064401280000);
- квартиру АДРЕСА_4 , площею 120,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1502922580000);
- квартиру АДРЕСА_5 , площею 86,3 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2374646280000);
- квартиру АДРЕСА_6 , площею 26,9 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 22191880000);
- автомобіль марки Toyota, моделі RAV4, Універсал-В, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1987 куб см, номер кузова   НОМЕР_1 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право приватної власності на об`єкти нерухомого майна з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на частку цих об`єктів нерухомого майна:
- квартиру  АДРЕСА_1 , площею 32,6 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1812321480000);
- квартиру АДРЕСА_2 , площею 36,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2065422580000);
- квартиру АДРЕСА_3 , площею 36,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2064401280000);
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на об`єкти нерухомого майна з одночасним припиненням його права спільної сумісної власності на частку цих об`єктів нерухомого майна:
- квартиру АДРЕСА_4 , площею 120,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1502922580000);
- квартиру АДРЕСА_5 , площею 86,3 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2374646280000);
- квартиру АДРЕСА_6 , площею 26,9 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 22191880000);
- визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - автомобіль марки Toyota, моделі RAV4, Універсал-В, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1987 куб см, номер кузова    НОМЕР_1 ;
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому частини неподільного майна - автомобіля марки Toyota, моделі RAV4, Універсал-В, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1987 куб см, номер кузова   НОМЕР_1 у розмірі 536 373грн 37коп. з одночасним припиненням його права спільної сумісної власності на частку автомобіля.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 22 квітня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 753/11456/22.
Позивач посилався на те, що під час перебування у шлюбі, за його кошти були придбані зазначені вище об`єкти нерухомого майна, які за їх з відповідачкою спільною домовленістю були оформлені на неї. При цьому він надавав свою письмову, нотаріально посвідчену згоду на укладення правочинів, спрямованих на придбання цього майна. Враховуючи викладене, зазначені об`єкти нерухомого майна є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю.
Позивач зазначав, що враховуючи інтереси їх малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він вважає за доцільне відійти від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні та визнати за ним право власності на три об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_7 Дарницькому районі міста Києва, площею 36,7 кв. м, вартістю на момент придбання 1 990 000грн; квартиру АДРЕСА_3 , площею 36,8 кв. м, вартістю на момент придбання 1 990 000грн. За таких обставин, виходячи із загальної вартості спільного сумісного нерухомого майна, яка становить 

13 361 003грн, та загальної площі нерухомого майна, яка становить 340,1 кв. м, розмір виділеної йому частки становитиме 38,7 % вартості майна або 31,2 % від його загальної площі.
Позивач просив визнати за відповідачкою право власності на три інші об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_4 , площею 120,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1502922580000), вартістю на момент придбання 3 557 250грн; квартиру АДРЕСА_5 , площею 86,3 кв. м, вартістю на момент придбання 3 556 953грн; квартиру АДРЕСА_6 , площею 26,9 кв. м, вартістю на момент придбання 1 068 000грн. Отже, розмір виділеної відповідачці частки становитиме 61,3% вартості майна або 68,8% від його загальної площі.
Позивач вважав такий підхід обґрунтованим, зважаючи на те, що їх донька проживає разом з відповідачкою, а рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року у справі № 753/15443/24 з нього стягнуто аліменти на дитину у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить лише 1 598грн. Разом з тим, різниця у вартості розподіленого майна повністю покриє аліменти на утримання доньки до повноліття останньої з розрахунку приблизно 25 000грн на місяць, що забезпечить їй належний рівень життя.
Крім цього, позивач зазначав, що під час перебування у шлюбі ним був придбаний автомобіль марки Toyota, моделі RAV4, Універсал-В, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1987 куб см, номер кузова   НОМЕР_1 , вартість якого станом на 18 вересня 2024 року становить 1 072 746,75грн, та який перебуває у користуванні відповідачки. Вказаний автомобіль також є об`єктом їх з відповідачкою спільного сумісного майна, тому також підлягає поділу. Оскільки автомобіль є неподільним майном, він не заперечує проти одержання від відповідачки компенсації вартості частки цього автомобіля.

У вересні 2024 року відповідачка звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому, з урахування заяви про зміну предмета позову, просила поділити в натурі їх з ОСОБА_2 спільне майно з одночасним припиненням їх права спільної часткової власності в цьому майні наступним чином:
виділити їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину в цьому майні;
виділити їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину в цьому майні;
виділити їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину в цьому майні;
виділити їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину в цьому майні;
виділити ОСОБА_2 на праві власності частину квартири АДРЕСА_6 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням її права спільної сумісної власності на частину в цьому майні;

виділити ОСОБА_2 на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням її права спільної сумісної власності на частину в цьому майні;
виділити ОСОБА_2 на праві власності частину автомобіля Toyota, марки RAV4 - 2.0 CVTAWDLounge, колір - білий перламутр, 2020 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності, з одночасним припиненням її права спільної сумісної власності на частину в цьому майні.
Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що з 22 квітня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Починаючи з 1 січня 2015 року і до 19 листопада 2021 року вона була офіційно працевлаштована у ТОВ «Паралакс Лімітед» на посаді full-stackрозробника та була єдиною у їх сім`ї хто отримував доходи. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька - ОСОБА_3 7 грудня 2017 року позивач вчинив по відношенню до неї домашнє насильство, у зв`язку з чим відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. В подальшому, провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку із закінченням строків, визначених ст. 38 КУпАП, однак це не спростовує факту вчинення позивачем протиправних дій.
Відповідачка посилалась на те, що 7 березня 2018 року нею було придбано квартиру АДРЕСА_4 за 3 557 250грн, що було еквівалентно 135 000 доларів США, при цьому через перебування у зареєстрованому шлюбі, вона була вимушена отримувати згоду позивача на укладення цього правочину. Після цього, вона вперше звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак у цей же час позивач притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України і провадження у справі про розірвання шлюбу було зупинено у зв`язку із наданням сторонам строку на примирення, щоб позивач мав змогу послатись на наявність сім`ї та отримати менш суворе покарання. У грудні 2018 року вона подала до суду заяву про закриття провадження у справі про розірвання шлюбу.
Також, відповідачка зазначала, що 24 квітня 2019 року вони з позивачем придбали квартиру АДРЕСА_6 за 1 068 0008грн, а 4 жовтня 2019 року вона, за письмової та нотаріально посвідченої згоди позивача, придбала квартиру АДРЕСА_1 за 1 188 800грн. Разом з цим, 26 жовтня 2019 року позивач знову вчинив по відношенню до неї домашнє насильство, у зв`язку з чим відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак суд знову закрив провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.
Крім цього, відповідачка посилалась на те, що 27 липня 2020 року позивач придбав автомобіль Toyota, марки RAV4 - 2.0 CVT AWDLounge, колір - білий перламутр, 2020 року випуску, за 1 037 114грн, а 2 лютого 2021 року вона придбала квартиру АДРЕСА_8 та квартиру АДРЕСА_2 набережна за 1 990 000грн, отримавши при цьому згоду позивача. Крім цього, 2 червня 2021 року вона придбала квартиру АДРЕСА_5 за 3 566 953грн, що було еквівалентно 130 000 доларів США, також отримавши згоду позивача.
Відповідачка посилалась на те, що у період з 20 жовтня 2021 року по 18 березня 2022 року та з 21 квітня 2022 року по 21 жовтня 2022 року позивач проходив курс реабілітації у ГО «Наркологічний центр «Троїцький». У вересні 2022 року вона повторно звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було задоволено рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 753/11486/22. Вказаним рішенням було вставлено, що вони з позивачем не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства протягом останніх кількох років.

Відповідачка стверджувала, що позивач ніколи в своєму житті не працював, не дбав про сім`ю, натомість регулярно вживав алкоголь та наркотики, занедбав квартиру, де проживав, дитину не утримує, аліменти не сплачує. Враховуючи викладене, відповідачка вважає за доцільне відступити від рівності часток, з огляду на те, що вона самостійно утримує дитину, тоді як позивач ухиляється від сплати аліментів.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_6 , квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль марки RAV4 - 2.0 CVT AWD Lounge, квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на: частину квартири АДРЕСА_1 ; частину квартири АДРЕСА_3 ; частину квартири АДРЕСА_2 набережна. Автомобіль марки Toyota RAV4 - 2.0 CVT AWDLoungeв порядку поділу майна подружжя визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності з одночасним припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_9 ; частину квартири АДРЕСА_5 ; частину квартири АДРЕСА_6 . В задоволенні решти первісних та зустрічних позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15 140грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Селецька О.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник відповідачки, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові, зазначає, що суд першої інстанції лише формально констатував факт придбання спірного майна в шлюбі, однак не дослідив джерела походження коштів та не встановив, які саме внески робила кожна зі сторін в придбання цього майна, а також не врахував обсяг участі відповідачки в догляді за дитиною, веденні сімейного господарства, підтримці сім`ї, та проігнорував вплив наркотичної залежності позивача на економічний стан сім`ї та втрату сімейних активів. Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем.
Представник відповідачки вважає, що в даній справі існують достатні та обґрунтовані підстави для відступлення судом від засади рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, оскільки позивач не приймав ніякої участі в утриманні сім`ї, не сплачував аліменти, зловживав алкоголем та наркотиками. При цьому, відповідачка самостійно утримувала дитину, оплачувала комунальні послуги та здійснювала ремонт квартири. Крім цього, позивач не бажає залишити у своїй власності саму ту квартиру, яку він, перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, знищував, пошкоджуючи майно, яке в ній знаходилось.

Представник відповідачки зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц дійшов висновку про те, що при поділі спільного майна між сторонами необхідно враховувати кількість майна, яким вони після припинення спільного проживання користуються та їх пропозиції для найменш затратного способу переоформлення приміщень та документів. Враховуючи зазначену правову позицію, саме запропонований у зустрічному позові варіант поділу майна є найбільш доцільним для застосування.
Також, представник відповідачки зазначає, що за обставинами даної справи, позивач систематично ухилявся від виконання сімейних обов`язків, не піклувався про дитину, вчиняв сварки та здійснював насильство по відношенню до неї, вживав наркотичні засоби, до того ж не працював та не мав доходу не з поважної причини, тому наявні достатні підстави для відступу судом від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Григорів В.Б. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відступлення від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на набуте під час шлюбу майно. 
Представник позивача зазначає, що позивач приймав участь у покупці спірної нерухомості, оскільки теж працював та заробляв кошти, хоч і не офіційно, при цьому, відповідачка не мала змоги придбати усе перелічене майно за власні кошти.
Представник позивача посилається на те, що відповідачкою було подано до суду недостовірну довідку про доходи та розписку, оригінали яких на вимогу суду нею надано не було. Більше того, ТОВ «Паралакс Лімітед» ще у 2015 році потрапляло в поле зору правоохоронних органів, як підприємство з ознаками фіктивності, а з 2019 року взагалі не подавало фінансову звітність податковим органам. З відповіді ДПС України вбачається, що протягом 2007-2024 років відповідачка отримала лише 64 000грн. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували можливість батька відповідачки позичити їй значну суму грошових коштів, відтак надана відповідачкою копія розписки є непереконливим доказом.
Також представник позивача зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач мав постійну залежність, оскільки надано докази лише кількох сімейних сварок за вісім років, при цьому відповідачка сама відкликала поданий нею у 2018 році позов про розірвання шлюбу. Копія довідки голови ОСББ «Еверест», яка містить негативну характеристику позивача, є неналежним доказом, враховуючи, що повноваження голови цього ОСББ були припинені у зв`язку з незаконними діями. Відсутні й докази пошкодженням та знищення позивачем майна. Більше того, «реабілітаційний центр», куди без власної згоди був поміщений позивач, не має відповідної медичної ліцензії та не виконав ухвалу суду про витребування доказів, отже надана ним довідка також не є належним доказом. Також, відсутні належні докази того, що «щоденник», на який посилається відповідачка, дійсно є написаним позивачем. Крім цього, у запропонованому позивачем варіанті поділу майна, враховані інтереси його доньки, оскільки він свідомо просить зменшити його частку у спільному сумісному майні подружжя, аби забезпечити утримання доньки. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Деркача О.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Григоріва В.Б., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 22 квітня 2014 року 

сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 , виданого 22 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьку (а.с.12 т.1), мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі №753/11486/22 шлюб сторін розірвано. Рішення набрало законної сили 15.12.2022.
На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 7 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 120,8 кв. м, за ціною 3 557 250грн (а.с.17-19 т.1).
Згідно п.10 цього договору на укладення та підписання цього договору надано згоду чоловіка покупця, справжність підпису якого на заяві засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., за реєстровим №340 від 7 березня 2018 року.
За змістом вищевказаної заяви ОСОБА_2 надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю квартири АДРЕСА_4 , та на укладання та підписання за ціну та на умовах за її розсудом договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири. Також зазначив, що вищевказана квартира, що придбається ними, буде належати їм на праві спільної сумісної власності, набувається ними за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому між ними шлюбі (а.с.16 т.2).
На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., за реєстровим номером 3361, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках було придбано квартиру АДРЕСА_6 , за ціною 1 068 000грн (а.с.44 т.1).
4 жовтня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., за реєстровим номером 2378, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,60 кв.м, за ціною 1 188 800грн (а.с.20-21 т.1).
Відповідно до п.19 цього договору цей договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Панченком О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 вересня 2019 року за реєстровим №2378.
За змістом вказаної заяви ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомого майна, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Попередній договір та договір купівлі-продажу, які будуть укладатися за участю його дружини ОСОБА_1 , відповідають інтересам сім`ї, умови купівлі та продажу (у тому числі зазначену в договорах ціну) вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, а укладення цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.13 т.2).
27 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОСАМІТ ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу №ДП-0001723, згідно умов якого ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб марки TOYOTA, модель RAV4-2.0 CVT AWD LOUNGE, 2020 року випуску, кольору білий перламутр, номер шасі НОМЕР_1 , за ціною 1 037 114грн з ПДВ (а.с.92 т.1).
Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в місті Києві (Філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС №31/26-1395аз від 09.09.2024, згідно 

даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів транспортний засіб TOYOTA модель RAV4-2.0 CVT AWD LOUNGE, 2020 року випуску, кольору білий перламутр, номер шасі JTMR43FV60D010783 26 серпня 2020 року зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с.145 т.1).
2 лютого 2021 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., за реєстровим номером 144, було придбано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 36,70 кв. м, за ціною 1 990 000грн (а.с.22-23).
У пункті 18 цього договору зазначено, що він укладений за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02 лютого 2021 року за реєстровим №142.
За змістом вказаної заяви ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомого майна, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбане нерухоме майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. (а.с.7 т.2).
Також 2 лютого 2021 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., за реєстровим номером 146, ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 36,80 кв. м, за ціною 1 990 000грн (а.с.24-25 т.1).
За змістом п.18 цього договору цей договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02 лютого 2021 року за реєстровим №143.
За змістом вказаної заяви ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомого майна, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбане нерухоме майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу (а.с.9 т.2).
2 червня 2021 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., за реєстровим №23316, було придбано квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 86,30 кв. м, за ціною 3 566 953грн, що у доларовому еквіваленті складає 130 000,00 доларів США (а.с.26-29 т.1).
У пункті 6.1 цього договору зазначено, що на укладання та підписання цього договору надано згоду чоловіка покупця - ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 2 червня 2021 року. 
Як убачається зі змісту зазначеної заяви, ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю його дружиною - ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_5 . При цьому, заявляє про свою згоду на те, що б усі без винятку умови договору купівлі-продажу квартири, а також попередніх договорів до договору купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів до договору купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів та договори про їх розірвання, якщо такі будуть необхідні, визначались його дружиною 

самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним, та підтвердив, що укладання таких договорів відповідає його дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї (а.с.235 т.1).
Частково задовольняючи позовні вимоги сторін, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак сторони не дійшли згоди щодо поділу майна. 
Суд врахував вартість майна відповідно до договорів купівлі-продажу, що шлюбні відносини між сторонами припинені, інтереси спільної дитини, яка проживає з матір`ю, та вважав, що ОСОБА_2 підлягає виділенню майно, вартістю 6 208 914грн, а ОСОБА_1 - вартістю 7 047 518грн. 
Також суд зазначив, що вживання одним із подружжя наркотичних засобів само по собі не є підставою для позбавлення його права власності на спільне майно, однак може мати значення при вирішенні питання про розмір часток у спільному майні.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно зі статтею 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. 24 квітня 2019 року, квартира АДРЕСА_6 придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, тому відсутні правові підстави для поширення на зазначене спірне нерухоме майно режиму спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин квартира АДРЕСА_6 не підлягає поділу у порядку положень ст. 57, 69, 70 СК України.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зазначена квартира є об`єктом спільної 

сумісної власності подружжя та підлягає поділу, як спільне майно подружжя,тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.» 
У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі 595/324/17 зазначено, що «при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.»
З наданих суду документів встановлено, що спірне майно було набуто сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак є спільним майном подружжя.
Зміст зустрічної позовної заяви свідчить, що ОСОБА_1 не спростовує презумпцію спільності майна подружжя та під час судового розгляду не посилалася на те, що спірне майно або його частина було придбане за її особисті грошові кошти та є її особистою власністю. Також відповідачкою не було надано докази, які б спростували презумпцію спільності спірного майна.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що спірне майно, крім квартири АДРЕСА_6 , є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги, що позивач не вкладав особисті кошти у придбання спірного майна належними доказами не підтверджені та не спростовують статусу спільності спірного майна.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.
У договорах купівлі-продажу нерухомого майнане зазначено, що майно набувається у особисту приватну власність ОСОБА_1 ..
Крім того кожний договір купівлі-продажу містить пункт, що він укладається за згодою чоловіка покупця, викладеної у вигляді заяви, справжність підпису якого на заяві засвідчена нотаріально.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеної у постанові від 3 червня 2024 року у справі №712/3590/22.
Крім того, ОСОБА_1 не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру її доходу, який надавав можливість у період з березня 2018 року по лютий 2021 року придбати шість квартир у місті Києві та автомобіль.
Разом з цим, задовольняючи позовні вимоги про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, 

невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такими, що відповідають змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення первісної позовної вимоги про визнання спірного майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що 

розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Зазначаючи про наявність підстав для відступу від презумпції рівності часток подружжя, відповідачка посилалася на те, що увесь тягар сімейних обов`язків, догляд за дитиною, утримання майна та вирішення питань було покладено на неї. Позивач постійно зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами, влаштовував конфлікти, вчиняв насильство у сім`ї психологічного характеру, у зв`язку з чим притягувався до адміністративної відповідальності, не працював. Будь-якої матеріальної або фінансової допомоги від позивача на утримання майна не надходило.
У постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 зазначено, «що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).»
У підтвердження своїх вимог, відповідачкою ОСОБА_1 надані квитанції про 

оплату комунальних послуг за місцем знаходження спірного нерухомого майна, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року у справі №753/15443/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 06 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття; копія вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року про визнання ОСОБА_2 винним за ч. 1 ст. 309 КК України та призначення йому покарання у виді штрафу у розмірі 850грн; копія постанови судді Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (зміст правопорушення у постанові не викладено); копія постанови судді Деснянського районного суду міста Києва від 4 квітня 2018 року про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Разом з цим, надані відповідачкою суду докази не є підставою для відступлення від рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, не сплачує аліментів.
Крім того, матеріали справи не місять доказів того, що стягнутий з ОСОБА_2 розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. 
Посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що позивач має заборгованість по аліментам, належними доказами не підтверджено.
Разом з цим, у разі несплати позивачем аліментів, ОСОБА_1 не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (квартиру).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що запропонований позивачем поділ спільного майна передбачає відступ від рівності часток подружжя на користь відповідачки, при цьому, позивачем не заявляються вимоги про стягнення з відповідачки компенсації за виділення їй майна більшою вартістю та більшим розміром, оскільки з відповідачкою залишилася проживати їх дитина.
Згідно роз`яснень, які містять у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
З наданих суду документів встановлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить:
квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 120,8 кв. м, вартістю 3 557 250,00грн;
квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв. м, вартістю 1 188 800,00грн;
квартира АДРЕСА_2 , площею 36,7 кв. м, вартістю 1 990 000,00грн;
квартира АДРЕСА_3 , площею 36,8 кв. м, вартістю 1 990 000,00грн;

квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 86,3 кв. м, вартістю 3 566 953,00грн;
транспортний засіб марки TOYOTA, модель RAV4-2.0 CVT AWD LOUNGE, 2020 року випуску, кольору білий перламутр, номер шасі НОМЕР_1 , вартістю 1 037 114,00грн.
Отже, загальна вартість вказаного нерухомого майна становить 12 293 003,00грн (3 557 250,00грн + 1 188 800,00грн + 1 990 000,00грн + 1 990 000,00грн + 3 566 953,00грн), а разом із транспортним засобом 13 330 117,00грн (12 293 003,00грн + 1 037 114,00грн).
Загальна площа нерухомого майна складає 313,2 кв. м.
Посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що вартість спірного майна, визначена позивачем, не відповідає дійсній вартості майна, належними доказами не підтверджені, так як ОСОБА_1 не надала доказів іншої вартості майна, а також не заявляла клопотання про проведення відповідної судової експертизи для визначення вартості майна.
Таким чином, вартість частки кожного із сторін у праві спільної сумісної власності на вказане майно становить 6 665 058,50грн (13 330 117,00грн / 2).
Суд першої інстанції у порядку поділу майна виділив у власність ОСОБА_2 майно, загальною вартістю 6 205 114грн, загальною площею нерухомого майна 106,1 кв.м, у власність ОСОБА_1 виділено майно, загальною вартістю 7 124 203грн, загальною площею нерухомого майна 207,1 кв. м. 
Отже, у власність ОСОБА_1 виділено майно, вартість якого на 919 089,00грн більше.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 про передачу їй у власність автомобіля і таких вимог апеляційна скарга не містить, тому підстав для перегляду рішення суду в цій частині апеляційний суд не вбачає.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, однак неправильно застосував норми матеріального права в частині поділу спільного часткового майна та не врахував правові висновки Верховного Суду при задоволенні первісних позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісною власністю сторін, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. 
Вирішуючи спір про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі первісної позовної заяви ОСОБА_2 було сплачено 15 140грн судового збору.
При подачі зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено 15 140грн судового збору.
Розмір задоволених первісних та зустрічних позовних вимог складає 13 330 117,00грн:
14 398 117,00грн (розмір заявлених позовних вимог з урахуванням змін та уточнень до позовної заяви) - 1 068 000грн (розмір позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено) = 13 330 117грн.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 14 016,61грн:
13 330 117,00грн - розмір задоволених первісних позовних вимог / 14 398 117,00грн - розмір заявлених позовних вимог з урахуванням змін та уточнень до позовної заяви * 100 = 92,58% розмір задоволених позовних вимог; 
15 140,00грн * 92,58% = 14 016,61грн.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 14 016,61грн:
13 330 117,00грн - розмір задоволених первісних позовних вимог / 14 398 117,00грн - розмір заявлених позовних вимог з урахуванням змін та уточнень до позовної заяви * 100 = 92,58% розмір задоволених позовних вимог; 
15 140,00грн * 92,58% = 14 016,61грн.
Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки розмір витрат по сплаті судового збору, який підлягає компенсації кожній із сторін за подання позовних заяв є однаковим, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній витрати по сплаті судового збору за подання первісного та зустрічного позовів.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 38 758,40грн судового збору.
Розмір задоволених вимог апеляційної скарги становить 7,42%:
100% (загальний розмір вимог) - 92,58% (розмір задоволених вимог) = 7,42%;
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 875,87грн:
38 758,40грн * 7,42% = 2 875,87грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Селецької Олени Віталіївни задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_6 , квартири АДРЕСА_1 , автомобіля марки RAV4 - 2.0 CVTAWD

Lounge, квартири АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_5 та поділ квартири АДРЕСА_6 скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 875грн 87коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 липня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук