ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/11243/24 
Номер провадження 22-ц/816/327/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Нестеренка М. В. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.

у присутності:
позивача – ОСОБА_1 та її представника – адвоката Струць Тетяни Ігорівни, 
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Конященкової Тетяни Владленівни, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Струць Тетяною Ігорівною,
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 квітня 2025 року, у складі судді Князєва В.Б., ухвалене в м. Суми, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Струць Т.І., звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 липня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 10 червня 2024 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми шлюб було розірвано. Сторони мають неповнолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні. ОСОБА_2 з самого народження дитини не бере участі у вихованні сина, не відвідує та не спілкується з дитиною, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального розвитку, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про нього. Натомість будь – яких перешкод у побаченнях та спілкування з дитиною ОСОБА_3 не чинила. 
Просила суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього сина – ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ Служба у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області про позбавлення батьківських прав відмовлено повністю.
Попереджено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання його малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на Відділ Служба у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Струць Т.І., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідач не проявляє реального бажання спілкуватися з дитиною, з дня його народження не з`явився до нього, тоді як позивачка просила його приїхати до дитини. Також особисто не з`явився ні в судове засідання, ні на засідання органу опіки та піклування, що свідчить про відсутність щирого наміру змінити свою поведінку. 
На думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції безпідставно проігнорував висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, складений Службою у справа дітей Попівської сільської ради, який є належним чином обґрунтованим. 
Зазначає, що судом не було об`єктивно досліджені письмові пояснення баби дитини, які були надані нею органу опіки та піклування, довідку з медичного закладу, а також докази якими підтверджується сплату аліментів на утримання дитини лише після звернення позивача з позовом. 
Наголошує на тому, що позивачка ніколи не чинила відповідачу перешкоди у спілкуванні з сином.
Вважає, що суд першої інстанції проігнорував інтереси малолітнього сина, його право на любов та батьківську турботу. З огляду на те, що виховання, догляд та утримання малолітнього сина здійснює новий чоловік позивача, то він і має намір усиновити дитину. 
Відповідачем, у визначений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5). 
Позивач ОСОБА_3 , у зв`язку із одруженням змінила прізвище на ОСОБА_6 .
19 вересня 2023 року Ковпаківський відділ ДВС у м. Суми видав довідку про неотримання аліментів, яка була надана ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вона не отримувала аліментів від ОСОБА_2 на утримання дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини його доходу, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ними повноліття, починаючи стягнення з 08 травня 2023 року згідно виконавчого листа №577/2233/23 від 19 травня 2023 року виданого Ковпаківським міськрайонним судом Сумської області за період з 08 травня 2023 року по 14 вересня 2023 року (а.с.6).
Згідно відповіді наданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико – санітарної допомоги» Попівської сільської ради №01-03/137 від 20 червня 2024 року дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється задекларованим пацієнтом сімейного лікаря ОСОБА_7 . Дитина регулярно (щомісячно на першому році життя) оглядалася в медичному закладі. Догляд за дитиною здійснювали мама та бабуся дитини. Лікарняний лист по догляду за хворою дитиною оформлявся на маму ОСОБА_3 . Під час хвороби за дитиною доглядала мама. Батько дитини ОСОБА_2 особисто з сімейним лікарем та медичними працівниками амбулаторії не контактував, не телефонував, не приносив дитину на огляди, лікарняні листи по догляду за дитиною не оформляв (а.с.8).
Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати надані ПрАТ «НВО» Практика» з ОСОБА_2 за постановою від 19 вересня 2023 року ВП №72157292 виданою за виконавчим документом (судовим наказом №577/2233/23 від 19 травня 2023 року) утримуються аліменти з заробітної плати (а.с.43, 45, 46, 47).
Відділом – Служба у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як такого, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав, оскільки встановлені судом обставини хоча і не спростовують в цілому недостатньо сумлінного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до його малолітньої дитини, проте в сукупності суттєво знижують ступінь його вини та свідчать про відсутність байдужості до долі дитини та дають суду підстави вважати, що настання позитивних змін у його ставленні до сина можливе.
Суд врахував намагання відповідача виправитися, змінити своє ставлення до дитини, усвідомлення ним відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, в тому числі, шляхом позбавлення батьківських прав. У той же час суд вважав за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на Відділ Служба у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року (надалі - Конвенція про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції про права дитини).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» («Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії»), п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «М.С. проти України», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», п. 100).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод).
У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ наголосив, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» («Странд Лоббен та інші проти Норвегії») як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Виходячи з тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 (провадження № 61-1858св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21 (провадження № 61-9281св23).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом, закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 594/837/24 (провадження № 61-7685св25)).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 182/3090/22 (провадження № 61-14539св24), від 18 березня 2026 року у справі № 466/12944/23 (провадження № 61-1214св26).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції надано правову оцінку поданим доказам і встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 , як позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_8 . 
Зокрема встановлено, що малолітній син сторін – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з позивачкою та знаходився на її утриманні. З ОСОБА_2 судовим наказом, виданим Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19 травня 2023 року стягнуто аліменти на утримання сина. 
З наданої Ковпаківським відділом ДВС довідки слідує, що з 08 травня 2023 року до 14 вересня 2023 року позивач не отримувала стягнутих за судовим наказом аліментів. Однак, звітами про здійснення відрахування та виплати ПрАТ «НВО Практика» підтверджується утримання із заробітної плати відповідача аліментів за судовим наказом №577/2233/23 від 19 травня 2023 року у період з жовтня 2023 року до серпня 2024 року включно.
Крім того, на спростування доводів позивача про те, що з народження дитини матеріально не допомагав, відповідачем надано виписка по рахунку, з якої слідує, що у період з березня по травень 2023 року з карткового рахунку здійснювалися зняття коштів на придбані товари у м. Конотопі та с. Попівка Конотопського району. Сторона позивача не навела заперечень з приводу того, що в розпорядженні позивачки у зазначений період перебувала дублююча банківська карта відповідача. 
Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки цей висновок не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів, щодо проживання дитини з матір`ю та самостійного піклування нею про малолітнього. Висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню сімейної ситуації з метою спонукання батька до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. Висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих відомостей щодо необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, а отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Відповідач не заперечує, що окрім як матеріально, не бере участі у вихованні дитини, з підстав того, що спілкування з дитиною в силу її віку та відсутності в нього досвіду, можливе виключно в присутності матері – позивачка, з якою в нього конфлікті стосунки, а також віддаленого проживання від сина. Натомість в подальшому він має намір приймати особисту участь у вихованні та розвитку дитини. 
Отже, встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язками, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина. 
Обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Струць Тетяною Ігорівною, залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 22 липня 2026 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Нестеренко