ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.06.2026 Справа № 914/3017/25
місто Львів
Господарський суд Львівської області у складі судді Юлії СУХОВИЧ, за участі секретаря судового засідання Ольги КРАВЕЦЬ, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд”, місто Київ 
до відповідачаBOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU,Istanbul, Turkiye
про стягнення 26 600 доларів США. 

За участі сторін:
від позивача: Гуревич Максим Геннадійович - адвокат (ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія АН №1800252 від 28.09.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4759 від 26.10.2016, в режимі відеоконференції).
від відповідача: Литвиненко Оксана Ігорівна – адвокат (ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія АІ №2041791 від 04.11.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №9438/10 від 18.09.2020, в режимі відеоконференції).

ВСТАНОВИВ 
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд” до BOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU про стягнення сплаченого авансу в розмірі 26 600 доларів США.
Хід розгляду справи викладено у наявних в матеріалах ухвалах суду та відображено у протоколах судових засідань.
Представник позивача в судовому засіданні 18.06.2026 позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити повністю. 
Представник відповідача в судовому засіданні 18.06.2026 просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав наведених у відзиві та запереченнях. 
Представники сторін заявляли про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
У судовому засіданні 18.06.2026 суд завершив судові дебати, заслухав репліки учасників справи та перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі. 
Проголошення вступної та резолютивної частини рішення було призначено на на 29.06.2026.
Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено. 
У судовому засіданні 29.06.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Правова позиція сторін.
Позиція позивача. 
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд” та BOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU було укладено контракт №01/2024 від 30.12.2024, відповідно до умов якого продавець-виробник зобов`язувався продати комплектуючі ліфтів і ліфти в комплекті (надалі-товар) у зазначеній кількості та за цінами відповідним інвойсам (рахунок-фактура) доданим до контракту, що є його невід`ємною складовою на конкретну партію товару, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити його на умовах цього контракту. 
Позивач покликається на те, що між сторонами до контракту №01/2024 від 30.12.2024 укладалися ще додаток №1 від 24.03.2025 та додаток № 2 від 12.05.2025.
Позивач перерахував відповідачу кошти на загальну суму 26 600 доларів США. 
Однак, товар відповідачем не поставлено, відповідач з дня укладання контракту жодного разу не повідомив позивача про готовність товару до відвантаження, що є необхідною умовою для отримання позивачем товару на умовах ЕХW за ІМСОТЕRМS-2010. З долучених відповідачем до матеріалів справи скриншотів та відеофайлів не вбачається, що зображені на них коробки та їх вміст, а також інші елементи та конструкції є ліфтом або ліфтовим обладнанням, що замовлені позивачем, та стосуються контракту № 01/2024 від 20.12.2024 і рахунків №104 від 30.12.2024, № 104 від 30.12.2024. 
У зв`язку з неналежним виконанням умов контракту, враховуючи факт того, що відповідачем протягом 6 місяців з дня здійснення позивачем останнього платежу не повідомляється про готовність товару до відвантаження, позивач просить стягнути з відповідача сплачений ним аванс у розмірі 26600 доларів США.
Позиція відповідача.
В обгрунтування заперечень відповідач зазначає, що сторони протягом тривалого часу співпрацюють у сфері виготовлення ліфтів на замовлення відповідача. Звичайним у даних господарських відносинах було і залишається спілкування сторін у месенджерах. Протягом всього періоду існування договірних відносин це був допустимий спосіб надсилання повідомлень, зокрема, і щодо готовності товару, уточнення необхідних деталей, тощо. Жодних заперечень від позивача щодо цього не надходило, поставки обладнання здійснювалися відповідачем, обладнання приймалося позивачем.
Відповідач стверджує, що продавець повідомив покупця засобами е-комінукації про готовність товару до відвантаження. Покупець безпідставно відмовляється від прийняття товару та проведення остаточного рахунку за нього в сумі 9900,00 доларів США. 
Крім того, відповідач заявляє, що він не надавав позивачу інвойс №104 від 28.03.2025, натомість діючим є інвойс №104 від 30.12.2024 на суму 36 500,00 доларів США, умови оплати 50% аванс, 50% за тиждень до відвантаження товару.
Відповідач просив суд не брати до уваги додаток №1 від 24.03.2025 та додаток № 2 від 12.05.2025, оскільки їхнім підписантом є неуповноважена на це особа.
Крім того, представник відповідача зазначила, що юридичні та фактичні підстави для розірвання контракту відсутні і позивачем не заявлено про відмову від контракту, отже контракт є чинним і зобов`язання за ним тривають.
Враховуючи вищенаведене просить суд відмовити у задоволенні позову.
Обставини встановлені судом. 
30.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд”, в особі директора Івашкова Максима, що діє на підставі статуту (надалі по тексту рішення – позивач, згідно з договором - покупець) таBOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU (Стамбул, Туреччина), в особі директора Саіда Топалоглу, що діє на підставі статуту підприємства (надалі по тексту рішення – відповідач, згідно з договором - продавець) було укладено контракт №01/2024, відповідно до умов якого продавець-виробник продає, а покупець купує комплектуючі ліфтів і ліфти в комплекті іменовані далі товар, у зазначеній кількості та за цінами відповідним Інвойсам (рахунок-фактура), доданих до контракту що є його невід`ємною складовою на конкретну партію товару.
Відповідно до пункту 3.1.контракту товар, що поставляється обчислюється в одиницях і в кількості зазначених у інвойсі (рахунок-фактура), передбачених у розділі 2 договору.
Пунктами 3.2. та 3.3. контракту передбачено, що товар повинен відповідати стандартам якості країни покупця, і супроводжуватися сертифікатом якості відповідної форми. Товар повинен супроводжуватися сертифікатом країни-походження.
Відповідно до пункту 4.1. контракту продавець здійснює постачання товару на умовах ЕХW Стамбул (Туреччина) відповідно до ІNСОТЕRМS-2010.
Сторони пунктом 4.2. контракту узгодили, що постачання виконується автомобільним транспортом або іншим транспортом на розсуд покупця.
Пунктом 4.3. контракту передбачено, що усі роботи пов`язані з експортним оформленням вантажу бере на себе продавець.
Відповідно до пункту 5.1. ціна товару передбачається в інвойсі (рахунку-фактурі), вказаному в розділі 2 даного контракту.
Сторонами пунктом 5.2. узгоджено, що загальна вартість контракту визначається сумою вартостей усіх інвойсів (рахунків-фактури) до даного контракту.
Ціна контракту базується на умовах ЕХWСтамбул (Туреччина) згідно з чинними міжнародними правилами «ІNСОТЕRМS-2010» (пункт 5.3 контракту).
Відповідно до пункту 6.2. контракту оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупця на банківський рахунок продавця:
1. передоплати 50% від вартості товару згідно інвойсу (рахунок фактури) для виготовлення ліфта;
2. 50% від вартості товару згідно інвойсу (рахунок фактури) після отримання повідомлення про готовність товару до відвантаження.
3. Чи 100% передоплата від вартості товару згідно інвойсу (рахунок-фактури) для виготовлення ліфта.
Валюта платежів - долар США (пункт 6.1.контракту).
Відповідно до пункту 6.4. контракту, продавець надає для відвантаження покупцеві товар, вказаний у інвойсі (рахунку-фактури) до даного контракту, впродовж 3 днів з моменту надходження всієї вартості товару на рахунок продавця.
Пунктом 7.1. контракту передбачено, що відправником вантажу за цим контрактом є BOS LЭFT ASANSЦR ЭTH.ЭHR. ЭзveDэюTicaret SAЭD TOPALOGLU (Стамбул,Туреччина). Вантажоодержувачем за цим контрактом є Товариство з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд” (Київ, Україна).
Відповідно до пункту 7.2. контракту місце передачі товару продавцем покупцеві ЕХWЭstanbul (Туреччина), якщо інше не зазначено у контракті.
Пунктом 11 контракту передбачено, що усі суперечки та неясності, які можуть виникнути за договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом перемовин. При неможливості їх вирішення шляхом перемовин, такі суперечки чи протиріччя підлягають вирішенню через господарський суд у місті Львові, Україна.
Відповідно до пункту 12.6. контракту, документи, що стосуються цього договору інвойс (рахунок- фактури), додаткові угоди тощо, можуть відправлятися факсом або електронною поштою, які мають юридичну силу оригіналу.
Пунктом 12.7. контракту сторонами узгоджено, що цей договір може бути розірваний лише за згодою обох сторін. Термін дії договору до 31 грудня 2025.
Між сторонами було укладено додаток №1 до контракту, відповідно до якого сторонами визначено інший порядок розрахунків і терміни, а саме оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупця на банківський рахунок продавця шляхом 1) передоплати 50 % від вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) для виготовлення ліфта; 2) 50 % від вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) після отримання повідомлення про готовність товару до відвантаження; 3). Або 45 % від залишкової вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) після отримання повідомлення про готовність товару та залишок вартості товару за 5 днів до відвантаження). Чи 100 % передоплата від вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) длявиготовлення ліфта.
Позивач стверджує, що на виконання цих змінених умов контракту щодо розрахунків відповідач виставив позивачу рахунок №104 від 28.03.2025 на загальну суму 36500 доларів США за ліфтове обладнання електричного типу МRL, пасажирський ЛТПП, в/п 1.250 кг, 24 зупинки, непрохідний вир-ва Бос Ліфт, модель В055-ВНА-1.250 (1 шт.).
Умови оплати, визначені у даному рахунку: 50% аванс, 45% від залишкової вартості товару згідно інвойсу (рахунку фактури) після отримання повідомлення проготовність товару та залишок вартості товару за 5 днів до відвантаження.
Позивач зазначає,що після підписання сторонами додатку № 1 до контракту та виставленняу зв`язку з цим відповідачем нового рахунку сторони погодили не тільки новий порядок розрахунків, а й нову загальну вартість товару.
Відповідно до додатку №1 до контракту позивач сплатив відповідачу 8100 доларів США за рахунком № 104 від 28.03.2025. 
12.05.2025 між сторонами укладено додаток №2 до контракту, згідно з яким сторони погодили новий порядок розрахунків і терміни, а саме: оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупця на банківський рахунок продавця шляхом: 1) передоплати 55 % від вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) для виготовлення ліфта; 2) 45 % від вартості товару згідно інвойсу (рахунку-фактури) після отримання товару покупцем.
Згідно з додатком №2 позивач мав сплатити 55 % передоплати (що становить 36500 х 55 % = 20 075 доларів США), а залишок, що становить: 36500 х 45 % = 16 425 доларів США позивач має сплатити після отримання товару.
Позивач зазначає, що сплатив на користь відповідача 26 600 доларів США, що становить 73 % від загальної суми, тоді як залишок в розмірі 9900 доларів США складає 27 % (тобто менше, ніж передбачено додатком №2) і підлягає сплаті після отримання позивачем товару (а в редакції до укладення додатку № 2 після повідомлення про готовність товару).
Станом на момент зверненням з позовом до суду, так і на теперішній час товар відповідачем не поставлено.
Крім того, позивач зазначив, що відповідач протягом всього часу з дня укладання контракту жодного разу не повідомив позивача про готовність товару до відвантаження, що є необхідною умовою для отримання позивачем, як покупцем товару на умовах ЕХW за ІМСОТЕКМS-2010, а до того ж передбачено виставленим відповідачем рахунком №104 від 28.03.2025.
Позивач посилається на пункт 4.1 контракту, відповідно до якого продавець здійснює постачання товару на умовах ЕХW Стамбул (Туреччина) відповідно до INСОТЕRМS-2010.
За умовами поставки ЕХW продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він передасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці.
Позивач зазначає, що вищезазначені умови передбачають обов`язкове визначення сторонами місця відвантаження, проте, сторонами не визначено місця відвантаження товару згідно з умовами ЕХW.
Позивач посилається на те, що у відповідь на рекламацію, яку відповідач направив позивачеві 20.08.2025, відповідач вказав, що ліфт знаходиться на складі продавця, проте адресу цього складу, куди має прибути позивач, відповідач не зазначив, що унеможливлює прибуття позивача за отриманням товару.
Повідомлення про готовність товару на електронну чи поштову адресу позивача відповідач також не направляв, а долучене до відзиву повідомлення про несплату, на яке посилається відповідач у відзиві, відповідач позивачу ніколи не направляв і докази направлення позивачу такого повідомлення у справі відсутні.
Крім того, позивач зауважує, що за умовами контракту, додаткових угод та інвойсів передбачено обов`язок відповідача повідомити позивача не просто про виготовлення товару та перебування його в певному місці, а про готовність товару саме до відвантаження, що передбачає, окрім виготовлення самого товару, також виготовлення відповідачем відповідних товаросупровідних документів та здійснення експортного оформлення товару, а також пакування та маркування товару, що передбачено п.3.2, 3.3, 4.3, 7.3, 7.4, 8.1 контракту, проте вказані дії відповідачем не виконано.
Відповідач на обгрунтування своєї позиції зазначає, що надані позивачем до суду додаток №1 від 24.03.2025 та додаток №2 від 12.05.2025 до контракту, відповідачем не укладались.
Підписантом у обох додатках вказаний GENERAL MANAGER Mehmet Imamoglu, тоді як право підпису таких документів має виключно GENERAL DIRЕСТОR/Генеральнийдиректор Said Topaloglu /СаідТопалоглу.
Відповідач заявляє, що він не надавав відповідачу інвойс №104 від 28.03.2025, діючим інвойсом є інвойс №104 від 30.12 2024 на загальну суму 36 500,00 доларів США, умови оплати 50% аванс, 50% за тиждень до відвантаження товару.
Відповідачем долучено скріншоти спілкування у месенджері Телеграм з якого вбачається, що 17.02.2025 відповідачем повідомлено позивача, що ліфтове обладнаннябуде готове орієнтовно 24-25.02.2025 року.
11.03.2025 відповідач повідомив позивача про те, що ліфтове обладнання було готове ще 21.02.2025 і просив здійснити оплату.
01.04.2025 позивач повідомив про здійснення оплати на суму 8 100 доларів США за ліфтове обладнання, що підтверджується платіжною інструкцією №58 від 31.03.2025.
09.07.2025 відповідач запитував позивача коли останній зможе забрати ліфтове обладнання (24 зупинки - ліфт, який є предметом даного спору). Позивач у відповідь зазначив, що отримати ліфтове обладнання зможе у липні 2025 року.
07.08.2025 позивач відповідно до поданих доказів, а саме копій е-комінукації в Телеграм повідомив відповідача, що залишок вартості ліфтового обладнання на 24 зупинки може сплатити готівкою або на рахунок ФОП в Україні.
20.08.2025 позивачем було надіслано відповідачу рекламаційний акт та рекламацію.
20.08.2025 відповідач отримав від позивача рекламацію, щодо ліфтового обладнання з наступними вимогами:1). надати чинний сертифікат (модуль НІ) наBOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU ; 2.)повідомити про готовність до відвантаження укомплектованого товару звідповідною документацією; 3)надати паспорт на ліфт, відповідно до НПАОП 0.00-1.02-08 правила будови і безпечної експлуатації ліфтів;4.) надати комплект технічної документації, відповідно до вимог НПАОП 0.00-1.02-08;5.) повідомити про результати розгляду.
Відповідач стверджує, що позивач не повідомив суд, про те, що позивачем було надіслано відповідачу рекламацію у відповідь на надіслане 19.08.2025 відповідачем на електронну пошту позивача повідомлення про несплату у якому відповідач повідомляє позивача про несплату за ліфтове обладнання, про те, що ліфт перебуває на складі відповідача, та про нарахування з 01.04.2025 сплати за зберігання та штрафних санкцій.
Відповідачем на заперечення тверджень позивача про те, що з наданих відповідачем скрін-шотів листування неможливо встановити кому вони адресовані (надіслані) додано скрін-шот з телефону та докази того, що листування у месенджері відбувалося за номер телефону позивача, зазначеного у контракту у розділі 13 «Юридичні адреси, банківські реквізити та підписи сторін, а саме +3 8 068 492-90-09.
У відповідь на рекламацію позивача від 20.08.2025 року відповідачем надіслано лист у якому, зокрема, повідомлено позивача про фінансовий борг за перший ліфт (1 шт., 24 поверхи): сума рахунку-фактури: 36500 доларів США; здійснені платежі: 18 500 доларів США (10.01.2025) та 8100 доларів США (01.04.2025); залишок боргу: 9900 доларів США; ліфт досі знаходиться на складі продавця; з 01.04.2025 застосовується щомісячна плата за зберігання 250 доларів США та відсоток 4,44%; поточний борг (станом на 01.07.2025): 12764 доларів США.
Позивач зазначив, що з метою досудового врегулювання даного спору звертався до відповідача 20.08.2025 з вимогою, яку надіслав на електронну пошту відповідача згідно пунктів 10.7, 12.6 контракту рекламацію за вих №50 від 20.08.2025 у пункті 2 якої вимагав від відповідача, повідомити про готовність до відвантаження укомплектованого товару з відповідною документацією та надати відповідь протягом 5 днів з моменту її отримання.
Відповідь щодо готовності товару до відвантаження позивачу від відповідача не надійшла.
Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений аванс у розмірі 26 600 доларів США. 
Висновки суду.
Згідно частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".
Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право", приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.
Згідно зі статтею 36 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", порядок притягнення до цивільно-правової відповідальності, здійснення такої відповідальності та звільнення від неї може визначатися зовнішньоекономічними договорами (контрактами), якщо це не суперечить чинним законам України.
Згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 365 Господарського процесуального кодексу України, іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з статтею 366 Господарського процесуального кодексу України, підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 6 закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» суб`єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.
Приписами статті 32 закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» передбачено, що Україна як держава і всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності несуть відповідальність за порушення цього або пов`язаних з ним законів України та/або своїх зобов`язань, які випливають з договорів (контрактів), тільки на умовах і в порядку, визначених законами України. Всі справи та питання щодо визначення відповідальності, які виникають при застосуванні цього та пов`язаних з ним законів України, підсудні судовим органам України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності мають право на судовий розгляд зазначених справ та питань.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність`передбачають, що у сфері зовнішньоекономічної діяльності, що визначається цим та пов`язаними з ним законами України, можуть застосовуватися такі види відповідальності: майнова відповідальність; кримінальна відповідальність. Майнова відповідальність застосовується у формі матеріального відшкодування прямих, побічних збитків, упущеної вигоди, матеріального відшкодування моральної шкоди, а також майнових санкцій.
Статтею 38 вищезазначеного нормативно-правового акту встановлено, що спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.
Відповідно до положеньстатті 39 закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність`будь-які спори щодо застосування положень цьогозакону та законів, прийнятих на виконання цього закону, можуть бути предметом розгляду в господарських судах, якщо сторонами у справі виступають юридичні особи.
Приписами статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.
Згідно з статтею 6 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право`при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.
За приписом частини 3 вищезазначеної статті особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.
Разом з тим, частинами 2, 3 статті 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином; якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.
Положеннями закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Частина 1статті 74 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.
Пунктом 1 частиною 1 статті 76 закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у такому випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених устатті 77 цього закону.
Так, пунктом 11 контракту №01/2024 від 30.12.2024 сторонами узгоджено, що усі суперечки та неясності, які можуть виникнути за договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом перемовин. При неможливості їх вирішення шляхом перемовин, такі суперечки чи противоріччя підлягають вирішенню через господарський суд у місті Львові, Україна.
За таких обставин, спір, що виник між сторонами підлягає розгляду Господарським судом Львівської області за діючим законодавством України.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є контракт №01/2024 від 30.12.2024 та додатки до нього. 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", зовнішньоекономічний договір (контракт) - домовленість двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.
До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Товариство з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд” (позивач) відповідно до умов контракту№01/2024 від 30.12.2024 сплатив відповідачу суму передоплати в розмірі 26600 доларів США, що підтверджується здійсненими платежами: 10.01.2025 на суму 18500 доларів США (платіжна інструкція в іноземній валюті або банківських металах №54 від 10.01.2025) та 01.04.2025 на суму 8100 доларів США (платіжна інструкція в іноземній валюті або банківських металах №58 від 31.03.2025).
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17.
BOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU(відповідач) відповідно до контракту та інвойсу №104 від 30.12.2024 мав продати позивачу товар ліфтове обладнання електричного типу MRL, пасажирський ЛТПП, в/п 1250 кг, 24 зупинки, модель BOSS-DNA-1.250.
Доводи відповідача про те, що: додатки № 1 від 24.03.2025 та додаток №2 від 12.05.2025 до контракту ним не укладались, а діючими умовами контракту щодо оплати вартості ліфтового обладнання є умови, що передбачені інвойсом № 104 від 28.03.2025, однак сумою діючого інвойсу є 36500 доларів США; звичайним у даних господарських відносинах є спілкування сторін у месенджерах; відповідач повідомив позивача про готовність ліфтового обладнання, яке було виготовлене на замовлення позивача та зберігається на складі відповідача, суд сприймає критично з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту контракту № 01/2024 від 30.12.2024 та додатків до нього, вони стосуються не конкретного ліфтового обладнання, а регулюють відносини між сторонами в цілому. Предметом контракту є комплектуючі ліфтів і ліфти в комплекті.
Як стверджували сторони у судових засіданнях, відповідач, дійсно здійснив на адресу позивача поставку також іншого ліфтового обладнання та у відповідних митних документах на відвантаження того обладнання прямо посилався на вказаний контракт та додатки до нього та відповідні умови оплати, тому заперечення відповідача щодо дійсності вказаних документів при розгляді даного спору суперечить попередній поведінці відповідача та є проявом недобросовісності у господарських правовідносинах.
Як вбачається зі змісту контракту, всіх його додатків та всіх виставлених рахунків, вони виконані одним і тим же підписом та печаткою відповідача.
Крім того, як вбачається з доданої до позову платіжної інструкції позивач здійснював відповідачу оплату в розмірі 8100 доларів США згідно інвойсу № 104 та додаткової угоди від 24.03.2025.
Відповідач вказану суму прийняв та не заперечує її отримання. Однак повернення позивачеві вказаної суми з огляду на вказане у платіжній інструкції призначення платежу відповідач не здійснив та вважає цей платіж належним.
Відповідачем не підтверджено належними і допустими доказами право підпису додаткових угод № 1 та №2 лише генеральним директором GENERAL DIRECTOR Said Topaloglu (СаідТопалоглу). В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дане твердження відповідача.
Крім того, відповідач не спростував і того, що згідно доданої до позову платіжної інструкції позивач здійснив відповідачу оплату в розмірі 8100 доларів США згідно інвойсу №104 та додаткової угоди від 24.03.2025, відповідачем вказану суму прийнято як належний платіж і її повернення у зв`язку з тим, що оплата здійснена згідно недійсного чи неіснуючого інвойсу, відповідачем не здійснено.
Докази поставки відповідачем товару позивачу відповідно до контракту №01/2024 від 30.12.2024 в матеріалах справи відсутні.
При цьому відповідачем визнається, що загальна сума товару становить не 37000 доларів США, як було первісно вказано в інвойсі № 104 від 30.12.2024, а 36500 доларів США, як це вказано в інвойсі № 104 від 28.03.2025.
Разом з тим, відповідач не обґрунтовує свої заперечення щодо поставки товару фактом неоплати з боку позивача. Відповідач не вказує на те, що товар ним не поставлено з причини нездійснення позивачем оплати, а зазначає, що він повідомив позивача про готовність товару, проте позивач товар не забрав. Інших підстав непоставки товару відповідачем не наведено.
Отже, заперечення відповідача стосовно непідписання ним інвойсу від 24.03.2025 та додаткових угод безпідставні, оскільки в будь-якому разі як за умовами контракту так і за умовами додаткових угод до нього так і за умовами інвойсів на відповідача покладено обов`язок повідомити позивача про готовність товару до відвантаження як передумови для отримання цього товару позивачем.
Твердження відповідача про здійснення ним відповідного повідомлення, суд приймає критично, з огляду на наступне.
Відповідач долучив до матеріалів справи скріншоти переписки з позивачем за допомогою застосунку Тelegram, стверджуючи, що таким чином повідомив позивача про готовність ліфтового обладнання.
Надану відповідачем переписку в застосунку Тelegram, суд оцінює критично, з огляду на наступне.
Позивач покликається на положення п.12.6 контракту, згідно якого контракт та документи, що стосуються цього договору, інвойс (рахунок–фактури), додаткові угоди тощо, можуть відправлятися факсом або електронною поштою, які мають юридичну силу оригіналу.
Як вбачається із змісту п.12.6 контракту сторони передбачили можливість відправляти документи, що стосуються контракту, інвойси, додаткові угоди із застосуванням факсу або електронною поштою. 
На думку суду вищевказаний пункт контракту передбачає право, а не обов`язок сторін.
Так, дійсно спілкування суб`єктів господарювання через месенджери є прийнятним у сучасному світі.
Водночас, суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 Господарського процесуального кодексу України, у подібних правовідносинах. Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.
Слід зазначити, що скриншот не є абсолютним доказом — він завжди оцінюється у сукупності з іншими даними.
Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, то суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
Однак з долучених до відзиву скриншотів не ідентифікуються, ні телефонні номери, між якими велось листування, ні контракт та товар, з приводу яких таке листування здійснювалось.
Відповідно до п.4.1 контракту продавець здійснює постачання товару на умовах EXW Стамбул (Туреччина) відповідно до INCOTERMS-2010.
Відповідно до визначення поняття EXW згідно з «Інкотермс 2010 Міжнародних правил тлумачення торгових термінів» (Інкотермс 2010), які набрали чинності з 01.01.2011, «Ex Works» (named place) - «Франко завод» (зазначено назва місця) означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з поставки, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві або іншому зазначеному місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі і т.п.).
Згідно зі статтею А.4 умов поставки EXW Інкотермс 2010 продавець зобов`язаний в обумовлену дату або в межах обумовленого строку надати невідвантажений у будь-який транспортний засіб товар у розпорядження покупця у зазначеному в договорі місці поставки.
Відповідно до статті А.7 умов поставки EXW Інкотермс 2010 продавень зобов`язаний повідомити покупця достатнім чином про дату і місце, коли і де товар буде надано у його розпорядження.
Згідно зі статтею В.4 умов поставки EXW Інкотермс 2010 покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, як тільки товар надано у його розпорядження відповідно до статей А. 4 та А.7/В.7.
Зазначена стаття умов поставки передбачає зобов`язання покупця щодо прийняття товару саме після здійснення окремого повідомлення про дату і місце, коли саме і де товар буде надано у розпорядження покупця.
Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3332/17.
Висновок про правозастосування положень Інкотермс-2010 наведено і у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 923/123/18. 
Верховний Суд, надаючи у вказаній постанові тлумачення умов поставки ЕХW за правилами Інкотермс-2010, зазначив, що відповідно до пункту А7. умови поставки ЕХW-EX WORKS/Франко-завод Інкотермс-2010 продавець зобов`язаний дати покупцю достатнє повідомлення (щодо часу і місця, коли і де товар буде наданий у розпорядження останнього), необхідне покупцю для прийняття товару.
Дане тлумачення є універсальним, адже здійснено не у прив`язці до конкретної ситуації, а в цілому щодо розуміння вказаних положень. Тобто конкретні обставини справи № 923/123/18 не вплинули на тлумачення Верховним Судом наведених положень Інкотермс-2010, а тому відмінність обставин справи № 923/123/18 від справи, що розглядається, в контексті наведеного тлумачення не перешкоджає застосуванню цього тлумачення також в інших правовідносинах, врегульованих умовами поставки ЕХW за правилами Інкотермс-2010, зокрема й у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами.
Тож наведена правова позиція щодо застосування умови поставки ЕХW-EX WORKS/Франко-завод Інкотермс-2010 застосовна і у справі, що розглядається.
Звідси слідує, що відповідач як продавець, враховуючи умови контракту, зобов`язаний був надати позивачу як покупцю достатнє повідомлення щодо часу і місця, коли і де товар буде наданий у розпорядження останнього.
У зв`язку з цим безпідставними є твердження відповідача про те, що неповідомлення ним позивача про конкретне місце поставки ліфтового обладнання, а також інші технічних відомостей не можуть братися до уваги, адже можливість отримання товару прямо залежить, серед іншого, від визначення конкретного місця поставки.
За умовами поставки EXW продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці.
Тобто вказані умови передбачають обов`язкове зазначення місця відвантаження, про що також зазначає і відповідач у своєму відзиві.
В даному випадку ні в контракті, ні в додатках до нього, ні в рахунках не зазначено конкретного місця відвантаження товару, зокрема, адреси, за якою таке відвантаження буде відбуватись (зазначено лише Стамбул (Туреччина) без конкретного місця та його адреси).
Отже, сторонами не було визначено місця відвантаження товару згідно з умовами EXW.
У відповідь на рекламацію, яку відповідач направив позивачеві 20.08.2025, відповідач вказав, що ліфт знаходиться на складі продавця, проте адресу цього складу, куди має прибути позивач, відповідач не зазначив, що унеможливлює прибуття позивача за отриманням товару.
До цього часу належним чином складене повідомлення про готовність товару на електронну чи поштову адресу позивача відповідач також не направляв, відсутні також докази надсилання позивачу доданого відповідачем до відзиву повідомлення про несплату, на яке покликається відповідач у відзиві. 
Таким чином, діюче законодавство України, а саме стаття 664 Цивільного кодексу України у сукупності з умовами поставки EXW Інкотермс 2010 передбачають обов`язок продавця протягом строку, встановленого договором для здійснення поставки, повідомити покупця про готовність товару до відвантаження та про конкретну дату та місце, коли саме і де саме товар буде наданий в розпорядження покупця, а обов`язок покупця прийняти товар виникає саме після належного повідомлення продавцем покупця про конкретну дату та місце, коли саме і де саме товар буде наданий в розпорядження покупця, тобто переданий покупцю.
Однак документів, що підтверджують повідомлення відповідачем позивача про готовність передати йому товар у конкретну дату суду не надано.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
За умовами контракту, додаткових угод та інвойсів передбачено обов`язок відповідача повідомити позивача не про виготовлення товару та перебування його в певному місці, а про готовність товару саме до відвантаження, що передбачає, окрім виготовлення самого товару, також виготовлення відповідачем відповідних товаросупровідних документів (сертифікат якості відповідної форми згідно стандартів якості країни покупця; сертифікат країни походження; паспорт виробу; комплект технічної документації; пакувальний лист) та здійснення експортного оформлення товару, а також пакування та маркування товару, що передбачено п.3.2, 3.3, 4.3, 7.3, 7.4, 8.1 контракту, чого відповідачем не виконано.
З долученої відповідачем переписки не можна дійти висновку про виконання вищевказаних обов`язків відповідачем. 
Згідно з п.2 контракту продавець-виробник продає, а покупець купує комплектуючі ліфтів і ліфти в комплекті іменовані далі товар, у зазначеній кількості та за цінами відповідним Інвойсам (рахунок-фактура), доданих до контракту, що є його невід`ємною складовою на конкретну партію товару.
Тобто предметом контракту є не самі по собі ліфти, а в комплекті: ліфти та комплектуючі ліфтів.
Також зі змісту виставлених відповідачем рахунків № 104 як від 30.12.2024 так і від 28.03.2025 вбачається, що товар, вартість якого зазначено у цих рахунках, складається з: 1) ліфтового обладнання електричного типу MRL; 2) пасажирського ЛТПП, тобто відповідний комплект ліфта та обладнання до нього.
У рекламації від 19.08.2025 позивач також просив відповідача надати чинний сертифікат (модуль Н1) на ім`я Bos Lift ASANSOR ITH.IC. ve DIS TIC Said Topaloglu (сертифікат якості); повідомити про готовність до відвантаження укомплектованого товару з відповідною документацією; надати паспорт на иліфт та комплект технічної документації.
Як вказано вище, у відповіді на рекламацію відповідач повідомив, що у нього на складі (без зазначення адреси місцезнаходження) знаходиться лише ліфт (тобто без ліфтового обладнання), про наявність товаросупровідних документів, пакування та маркування та експортного оформлення товару відповідач позивача взагалі не повідомляв.
Вказана поведінка відповідача у даних правовідносинах унеможливлювала отримання позивачем товару за контрактом та свідчить про фактичне невиконання його умов відповідачем, у зв`язку з чим останній має повернути отриманий від позивача аванс, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Слід зазначити, що долучені відповідачем до відзиву довідка, рахунки та платіжні доручення про вартість витрат на виробництво товару самі по собі не свідчать про те, що відповідний товар було фактично вироблено, а також що він готовий до відвантаження. Крім того, зазначені документи за їх змістом неможливо ідентифікувати та співвіднести з товаром, з приводу поставки якого виник спір.
Отже, відповідачем не здійснено належного повідомлення позивача про готовність саме до відвантаження, як це передбачено умовами контракту, ліфта та ліфтового обладнання.
Відповідач звертав увагу суду на те, що жодні корективи в інвойс №104 продавцем не вносилися, будь-які додатки до контракту, в тому числі додаток №1, додаток №2 – продавцем не укладалися. Підписантом у обох додатках зі сторони відповідача вказаний GENERAL MANAGER MehmetImamoglu, тоді як право підпису такихдокументів має виключно GENERAL DIRECTOR (генеральний директор) SaidTopaloglu (Саід Топалоглу) .
З огляду на це інвойс № 104 від 28.03.2025, додаток 1, додаток 2 до контракту у відповідача (продавця) відсутні. Покупцем до позову додані лише копії вказаних документів, що не містять оригінальних підпису та відбитку печатки продавця і тому не можуть братися до уваги.
Щодо даних тверджень відповідача, суд зазначає, що відповідачем не підтверджено належними і допустими доказами право підпису додаткових угод № 1 та №2 лише генеральним директором GENERAL DIRECTOR Said Topaloglu (Саід Топалоглу). В матеріалах справи відсутні докази, які б доводили дане твердження відповідача.
Крім того, відповідач не спростував і того, що згідно доданої до позову платіжної інструкції позивач здійснив відповідачу оплату в розмірі 8100 доларів США згідно інвойсу №104 та додаткової угоди від 24.03.2025, відповідачем вказану суму прийнято як належний платіж і її повернення у зв`язку з тим, що оплата здійснена згідно недійсного чи неіснуючого інвойсу, відповідачем не здійснено.
Покликання відповідача на постанову Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/2403/18 не приймається судом до уваги, оскільки як вбачається з її змісту обставини наведені у вказаній постанові відрізняються від обставин у справі №914/3017/25, правовідносини не є подібними.
Докази поставки відповідачем товару позивачу відповідно до контракту №01/2024 від 30.12.2024 та додатків до нього, в матеріалах справи відсутні.
Твердження відповідача про повідомлення ним позивача про готовність товару до відвантаження, як і про сам факт виробництва заявленого ліфту та ліфтового обладнання, не підтверджуються належними, достовірними, вірогідними та допустимими доказами.
Враховуючи вищенаведене, на думку суду, позов підлягає до задоволення.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Стандарт доказування “вірогідності доказів” на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Розподіл судових витрат.
Позивач у позовній заяві та при розгляді справи по суті просив стягнути з відповідача 51 229,50 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
За приписами пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства. Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. 
Судовими витратами є оплата послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”. 
Статтею 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. 
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. 
Згідно зі статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. 
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність”. 
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
Згідно пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 
За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
За приписами частин 4, 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 51 229,50 грн надано: договір-доручення про надання правничої допомоги від 25.09.2025; платіжну інструкцію № 35 від 26.09.2025 про сплату 51 229,50 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з п.4.1. договору-доручення, сторони договору визначили фіксовану суму гонорару адвоката 51 229,50 грн.
Судом встановлено, що позивачу надавалась правнича допомога адвокатом Гуревичем Максимом Геннадійовичем. 
Повноваження адвоката Гуревича Максима Геннадійовича підтверджуються договором-дорученням про надання правничої допомоги від 25.09.2025; ордером серія АН №1800252 від 28.09.2025; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН №4759 від 26.10.2016. 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи в будь-якому випадку незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 22/445/19. 
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Крім згаданого у статті 126 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність. 
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України – інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 – частиною 7, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19. 
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права. 
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі “Гімайдуліна і інших проти України” від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі “East/WestAllianceLimited” проти України” від 02.06.2014, заява № 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
На думку суду, надані представником позивача докази на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування саме в сумі 51 229,50 грн з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 51 229,50 грн зважаючи на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. 
Ознайомившись із поданими позивачем документами, враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн. У задоволенні решти суми витрат слід відмовити. 
При визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. 
Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд не змінює їх суму та не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, а використовує право на зменшення розміру цих витрат, надане суду частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. 
Проте, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17. 
У додатковій постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №357/7395/20, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу,якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить , що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом , є завищений щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Відповідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Частиною першою статті 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік випадків, коли суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення: 1) якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що достатньо обгрунтованою сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу є 30 000,00 грн, враховуючи категорію та складність справи, обсяг наданих представником позивача послуг та виконаних робіт, а відтак заява підлягає задоволенню частково. Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є достатньо обґрунтованим в даному випадку. 
Здійснюючи розподіл судового збору, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 13 244,85 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 5 від 28.09.2025. 
Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 244,85 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача. 
Керуючись статтями 2, 73, 76-79, 86, 123, 126, 129, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з BOS LIFT ASANSOR ITH.IHR. Ic ve D?s Ticaret SAID TOPALOGLU (ідентифікаційний номер (TCKN) 16114820878, адреса:ATATURK MAH ERTUGRUL GAZI SK METROPOL ISTANBUL No:376 Kap? No: Cl BLOK N0: 2 ATASEHIR, Istanbul,Turkiye на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “Інтербуд”, (ідентифікаційний номер юридичної особи: 40240550; юридична адреса: 03115, місто Київ, вулиця Михайла Котельникова, будинок 33, квартира 80, адреса для листування 02081, місто Київ, а/с 78) 26 600 доларів США авансового платежу, 13 244,85 грн судового збору та 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
3. У задоволенні решти витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.07.2026. 

Суддя Сухович Ю.О.