ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року   Справа № 918/382/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Кульчій І.М., суддя Мельник О.В. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.
за участю представників сторін:
прокурор - Чернега Ю.П.;
позивач - не з`явився;
відповідач - не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 травня 2026 року (повний текст складено 28.05.2026) у справі №918/382/26 (суддя Церковна Н.Ф.)
за позовом Керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області
до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про стягнення в сумі 1 382 369,51 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2026 року Керівник Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України" про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, в сумі 1 382 369,51 грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що 19.09.2024 надійшло повідомлення інспектора сектору №1 Департаменту ДП «Ліси України» Блакитного М.М. про те, що в лісовому масиві кварталів №№ 22, 23 Остківського лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України» (правонаступником якої є філія "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України") виявлено незаконну порубку дерев різних порід, чим було заподіяно тяжкі наслідки. За вищезазначеним фактом ВП № 2 Сарненського РВП ГУНП України в Рівненській області розпочато кримінальне провадження № 12024181190000262 від 20.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України. Відповідно до складених актів, незаконна порубка дерев заподіяла шкоду у розмірі 1 382 369,51 грн, що підтверджено висновком експерта №445-Е від 15.09.2025, складеного за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи в ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження. Прокурор зазначає, що відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування дерев та завдання державі шкоди.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду 
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19 травня 2026 року у справі №918/382/26 позов задоволено. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави в особі Рокитнівської селищної ради 1382369,51 грн шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Рівненської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 16 588,43 гривень.
Суд першої інстанції встановив, що відповідачем, як постійним лісокористувачем, не виконано покладених на нього обов`язків, зокрема, із забезпечення охорони і збереження лісів на підвідомчій йому території, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави. При цьому, з урахуванням положень статтей 105, 107 Лісового кодексу України, статтей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», суд зауважив, що відповідач (правонаступник) допустивши протиправну бездіяльність діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами 4 сироростучих дерев породи сосна у виділі 16 кварталі 23, 6 сироростучих дерев породи сосна та 2 сироростучих дерев породи граб у виділі 17 кварталі 23, 14 сироростучих дерев породи сосна, у виділі 18 кварталі 22, 67 сироростучих дерев породи сосна, 9 сухостійних дерев породи сосна, 2 сироростучих дерев породи береза та 1 сироростучого дерева породи вільха, у виділі 19 кварталі 22 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України».
За таких обставин, суд констатував, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків.
Щодо встановлення розміру шкоди, заподіяної лісу, господарський суд зазначив, що в матеріалах справи наявні усі необхідні відомості для визначення збитків, зокрема, висновок експерта №3445-Е від 15.09.2025, складеного за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи.
Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП "Ліси України") звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив наявні докази та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди. Зокрема, апелянт вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення ним протиправної бездіяльності щодо охорони та збереження лісів, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між його поведінкою та заподіяною шкодою. На думку скаржника, позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування деліктної відповідальності.
Зауважує, що виявлення незаконного вирубування дерев відбулось безпосередньо відповідачем, про що було відразу повідомлено правоохоронні органи для вжиття заходів реагування, а тому така поведінка відповідача безсумнівно вказує на добросовісність його дій, спрямованих як на захист лісу, так і на встановлення осіб, винних у незаконній порубці дерев.
Крім того, скаржник посилається на неналежне здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, в межах якого не встановлено та не притягнуто до відповідальності осіб, причетних до незаконної порубки лісу. На переконання апелянта, прокурор безпідставно звернувся з позовом до постійного лісокористувача про відшкодування шкоди замість забезпечення належного розслідування та встановлення безпосередніх заподіювачів шкоди.
Також скаржник зазначає, що позов пред`явлено без належних доказів виявлення порушення уповноваженим органом державного нагляду (контролю), оскільки Державною екологічною інспекцією не проводилися відповідні перевірки та не складалися акти державного нагляду, а тому, на його переконання, матеріали кримінального провадження не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову.
Щодо висновків експертизи апелянт зауважує, що суд мав не лише констатувати наявність експертного висновку, але й дослідити його зміст, обсяг проведених дій експертом та перевірити достовірність вихідних даних, які були використані при розрахунку розміру шкоди. Відсутність натурного обстеження та залежність розрахунків від наданих правоохоронним органом матеріалів ставлять під сумнів об`єктивність, повноту та достовірність такого висновку, а відтак і його доказове значення у справі.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Ухвалою Північно-західного апеляційного господасрького суду від 16.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 травня 2026 року у справі №918/382/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09 липня 2026 року об 11:30 год.
В судове засідання з`явився прокурор, представники позивача та відповідача не з`явилися.
При цьому від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням у відпустці.
Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів зазначає, що відпустка представника, який виступає від імені відповідача не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки саме юридична особа - ДСГП "Ліси України" є учасником провадження у справі, а не конкретний представник; відповідачем не доведено належними доказами неможливість заміни такого представника або неможливість розгляду справи за відсутності такого представника.
Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів, враховуючи заперечення присутнього в судовому засіданні прокурора, прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників позивача та відповідача.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Прокурором у результаті вивчення матеріалів кримінального провадження №12024181190000262 від 20.09.2024 розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 246 Кримінального кодексу України, щодо повноти та своєчасності відшкодування шкоди, заподіяної державі порушенням вимог лісового законодавства, встановлено факт завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
19.09.2024 надійшло повідомлення інспектора сектору №1 Департаменту ДП «Ліси України» Блакитного М.М. про те, що в лісовому масиві кварталів №№ 22, 23 Осківського лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України» виявлено незаконну порубку дерев різних порід, чим було заподіяно тяжкі наслідки, про що 20.09.2024 складено відповідний акт у якому зазначено, зокрема, що загальна сума шкоди заподіяної лісовому господарству становить 1382,4 тис. грн.
Також, факт незаконної рубки 105 дерев різних порід на території Остківського лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України» зафіксовано у протоколі огляду місця події від 06.06.2025 проведеного за участі лісничого Остківського лісництва Смика В.С.
За вказаним фактом 20.09.2024 розпочато кримінальне провадження №12024181190000262 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 246 Кримінального кодексу України, досудове розслідування якого здійснюється слідчим відділенням відділення поліції №2 (смт. Рокитне) Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.
У межах досудового розслідування у кримінальному провадженні Рівненським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено судову інженерно-екологічну експертизу, висновок якої додано до позовної заяви.
Згідно з висновком судової інженерно-екологічної експертизи №3445-Е від 15.09.2025 встановлено, що розмір шкоди, заподіяної незаконною порубкою 4 сироростучих дерев породи сосна у виділі 16 кварталі 23 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» становить 84 682,47 грн; розмір шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 6 сироростучих дерев породи сосна та 2 сироростучих дерев породи граб, у виділі 17 кварталі 23 - 146 366,27 грн; розмір шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 14 сироростучих дерев породи сосна, у виділі 18 кварталі 22 - 171 604,85 грн; розмір шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 67 сироростучих дерев породи сосна, 9 сухостійних дерев породи сосна, 1 сироростучого дерева породи береза, 1 сухостійного дерева породи береза та 1 сироростучого дерева породи вільха, у виділі 19 кварталі 22 - 979 715,92 грн.
У вищезазначеному кримінальному провадженні досудове розслідування триває. Жодній особі у вказаному провадженні про підозру не повідомлялося, обвинувальний акт до суду не скеровувався, позов про відшкодування заподіяних збитків у рамках кримінального провадження не заявлявся.
Окружною прокуратурою листом №53-127 вих-26 від 05.02.2026 повідомлено Рокитнівську селищну раду про виявлений факт незаконної рубки дерев на території Рокитнівської селищної територіальної громади. З наданої відповіді №282/03-18/26 від 09.02.2026 встановлено, що Рокитнівською селищною радою не вживалися заходи щодо стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного вирубування дерев.
Враховуючи викладене, Керівник Сарненської окружної прокуратури посилаючись на те, що Філією «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України», правонаступником якої є філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - філія «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України»), звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ДСГП "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" ДСГП «Ліси України» про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, в сумі 1 382 369,51 грн.
Місцевий господарський суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та оцінка доводів учасників справи
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Положеннями статті 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Загальне правило статті 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.
Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, яка не відповідає вимогам закону, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права;
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;
г) остання складова вина завдавача шкоди, але за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону, обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника (відповідний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №912/823/18, від 03.11.2021 у справі №922/1705/20, від 18.12.2020 у справі №922/3414/19, від 02.06.2022 у справі №920/821/18, від 28.09.2023 у справі №927/32/23, від 12.09.2024 у справі №907/181/22, від 14.10.2024 у справі №912/4/24 та від 12.03.2025 у справі №909/131/24).
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами й спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства, (лісові відносини) регулюються, зокрема Лісовим кодексом України.
За приписами статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Положеннями статті 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною п`ятою статті 86 Лісового кодексу України передбачено, що забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається, зокрема на постійних лісокористувачів.
За приписами статті 105 Лісового кодексу України, порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, у тому числі, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Суд зазначає, що правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Відповідно до статті 5 цього Закону державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Статтею 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
Системний аналіз положень статті 86, пункту 1 частини другої статті 105, статті 107 Лісового кодексу України дає підстави для висновку про те, що у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у такому випадку, здійснення незаконної порубки дерев (відповідний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №907/181/22, від 30.01.2025 у справі №907/48/24 та від 12.03.2025 у справі №909/131/24).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реформування управління лісової галузі» від 07.09.2022 №1003, наказом Державного агентства лісових ресурісів України №804 від 26.10.2022 утворено ДСГП «Ліси України».
Згідно статуту, який затверджений Державним агентством лісових ресурсів України від 28.05.2024 №141, ДСГП «Ліси України» засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 26.10.2022 № 804 та належить до сфери управління державного агентства лісових ресурсів України. 
Відповідно до п. 1.4.53 вказаного статуту ДСГП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП "Рокитнівське лісове господарство».
Згідно п. 3.1. статуту ДСГП «Ліси України» створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.
Пунктами 3.2.2 та 2.2.3 визначено, що одним з основних напрямків діяльності підприємства є забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідликовго впливу. Запобігання злочинам і адміністративним правопорушенням у сфері лісового та мисливського господарства, а також використання лісових ресурсів і мисливських тварин.
Відповідно до п. 3.2.4 статуту одним з напрямків діяльності підприємства також є ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.
Згідно наказу Держлісагенства державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» № 206 від 24.01.2025, затверджено організацію території земель філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» площею 1341272,6745 га, що передані до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема, від Державного підприємства «Рокитнівське лісове господарство» передавальним актом від 10.01.2023, затвердженим наказом Державного агенства лісових ресурсів України від 10.01.2023 №90. 
Таким чином, у результаті реорганізації ДП «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, усі майнові та немайнові права, інтереси та обов`язки перейшли до правонаступника - філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Отже, правопопередник відповідача ДП «Рокитнівське лісове господарство» у відповідності до статті 17 Лісового кодексу є постійним лісокористувачем, на якого чинним законодавством покладено обов`язок забезпечити охорону лісів на підвідомчій лісовому господарству території.
В той же час, як встановлено судами обох інстанцій, відповідачем як постійним лісокористувачем, порушено норми статтей 19, 63, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України та Статуту, а саме, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами 105 дерев.
Суд ураховує, що у постанові від 28.09.2023 у справі № 927/32/23, розглядаючи питання про стягнення з постійного лісокористувача збитків, завданих порушенням природоохоронного законодавства внаслідок незаконної порубки дерев, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що статутом такого лісокористувача визначено цілі його діяльності та обов`язки щодо охорони лісу, а відсутність визначеного чіткого переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обов`язків.
Факт вчинення незаконної порубки 4 сироростучих дерев породи сосна у виділі 16 кварталі 23, 6 сироростучих дерев породи сосна та 2 сироростучих дерев породи граб у виділі 17 кварталі 23, 14 сироростучих дерев породи сосна у виділі 18 кварталі 22, 67 сироростучих дерев породи сосна, 9 сухостійних дерев породи сосна, 2 сироростучих дерев породи береза та 1 сироростучого дерева породи вільха у виділі 19 кварталі 22 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» підтверджується наявними у справі доказами, а саме: витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12024181190000262 від 20.09.2024; повідомленням інспектора сектору №1 Департаменту ДП «Ліси України» Блакитного М.М. про вчинення кримінального правопорушення від 19.09.2024; польовими переліковими відомостями дерев по пням від 19.09.2024, складеними інспекторами сектору №1 Веремчуком Р.А. та Блакитним М.М., лісничим ОСОБА_1 , майстром лісу Остківського лісництва Бугайчук В.І., та відомостями щодо обчислення розміру шкоди, яка заподіяна незаконною порубкою дерев від 19.09.2024, складеними інспектором сектору №1 відділу №2 Веремчуком Р.А.; протоколом огляду місця події від 06.06.2025; актом Департаменту безпеки відділ №2 (сектор 1) Управління безпеки ДСГП «Ліси України» від 20.09.2024.
Колегія суддів враховує, що на даний час триває досудове розслідування, жодній особі у межах даного кримінального провадження про підозру не повідомлено, винних осіб у вчиненні даного правопорушення - не встановлено.
Водночас, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень і покладається на постійних лісокористувачів. 
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. При цьому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 30.01.2025 у справі №907/48/24, від 18.05.2023 у справі №914/669/22, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17).
Факт незаконної порубки дерев 91 сироростучих дерев породи сосна, 2 сироростучих дерев породи граб, 9 сухостійних дерев породи сосна, 2 сироростучих дерев породи береза та 1 сироростучого дерева породи вільха, в загальній кількості 105 шт. свідчить про те, що відповідний комплекс заходів щодо збереження таких дерев відповідачем не здійснено.
Судами обох інстанцій встановлено, що відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду підприємства, проте, обставина вчинення вказаного правопорушення свідчить про те, що відповідні заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу підприємством, з огляду на що судова колегія виснує належне підтвердження протиправної поведінки відповідача у формі бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні працівниками підприємства належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій відповідачу території.
Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що встановлення працівниками відповідача факту самовільної порубки дерев під час здійснення заходів з охорони і захисту лісів від незаконних порубок та повідомлення правоохоронних органів, не може свідчити про належне виконання відповідачем своїх посадових обов`язків, оскільки такі аргументи не спростовують факт наявності вини відповідача та його бездіяльності щодо незабезпечення належної охорони лісу.
Твердження апелянта про відсутність у нього відповідальності за порушення лісового законодавства з підстав того, що лісокористувач несе відповідальність виключно у разі особистого вчинення незаконної рубки, а також посилання на триваюче досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12024181190000262 від 20.09.2024, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вирішальним для покладення відповідальності є не встановлення особи, яка безпосередньо здійснила незаконну порубку дерев, а факт порушення постійним лісокористувачем обов`язків щодо належної охорони та захисту лісів на переданій йому у користування ділянці. Саме таке порушення створило умови для незаконної рубки та спричинило завдання державі шкоди.
Окрім того, факт здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні не впливає на вирішення питання про цивільно-правову відповідальність відповідача та не звільняє його від обов`язку відшкодувати завдані збитки. Тобто, саме постійний лісокористувач зобов`язаний забезпечувати охорону лісів, організувати систему внутрішнього контролю за станом лісових ресурсів та вживати ефективних заходів для запобігання незаконним рубкам та іншим порушенням лісового законодавства.
Розглядаючи питання про стягнення з постійного лісокористувача збитків, завданих порушенням природоохоронного законодавства внаслідок незаконної порубки дерев, суд враховує, що статутом такого лісокористувача визначено цілі його діяльності та обов`язки щодо охорони лісу, а відсутність визначеного чіткого переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обов`язків. (Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №907/278/25, у постанові від 28.09.2023 у справі № 927/32/23).
Відтак наведені апелянтом доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо неналежного виконання відповідачем покладених на нього обов`язків із охорони та захисту лісових насаджень на земельній ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні.
У постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17 та від 19.08.2018 у справі №924/382/17 зазначено, що лісокористувач не є потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що недотримання відповідачем нормативно визначених правил збереження лісових насаджень є протиправною формою поведінки. Наслідком такої протиправної поведінки є шкода, заподіяна лісу в результаті проведення порубки дерев. Наведене свідчить про наявність між ними безпосереднього причинного зв`язку.
Вина відповідача у здійсненні незаконної порубки дерев презюмується та ним не спростована, оскільки в силу положень Лісового кодексу України останній, як постійний лісокористувач, не виконав свого обов`язку щодо здійснення охорони лісу від незаконних порубок та дотримання правил і норм використання лісових ресурсів, а отже має нести цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства.
Щодо доводів апелянта про відсутність у його діях протиправної поведінки (бездіяльності), колегія суддів зазначає, що для покладення на відповідача, як постійного землекористувача цивільно-правової відповідальності не є необхідним доведення вчинення або невчинення останнім яких-небудь дій, оскільки сам факт незаконної рубки дерев вже свідчить про неналежне виконання відповідачем обов`язків щодо охорони і захисту земель лісового фонду, передбачених статтями 16, 19, 86 Лісового кодексу України, наданих йому в постійне користування.
Передача земель лісового фонду у користування певній особі покладає на неї обов`язок забезпечувати їх належну охорону відповідно до вимог Лісового кодексу України, а також нести відповідальність за незаконні рубки, у тому числі вчинені невстановленими особами.
Отже, встановлення факту незаконної порубки дерев на земельній ділянці, закріпленій за відповідачем, є достатньою правовою підставою для покладення на нього обов`язку відшкодувати завдану шкоду.
Оцінюючи доводи апелянта щодо недослідження судом першої інстанції ефективності вжитих ним заходів з охорони лісів та ненаведення конкретних дій, які він мав би вчинити для запобігання заподіянню шкоди, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень Лісового кодексу України, на постійного лісокористувача покладено не лише обов`язок фіксувати факти порушень, а й забезпечувати комплекс превентивних і організаційних заходів, спрямованих на запобігання незаконним порубкам та іншим порушенням правил ведення лісового господарства.
Водночас, відсутність у законодавстві вичерпного переліку таких заходів не звільняє постійного лісокористувача від їх здійснення з урахуванням особливостей діяльності підприємства і положень його статуту.
Відтак, наведені апелянтом доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо неналежного виконання відповідачем покладених на нього обов`язків із охорони та захисту лісових насаджень на земельній ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні.
Щодо розміру заявлених до стягнення збитків, колегія суддів зазначає, що розмір шкоди, заподіяний лісу, визначається на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".
На підтвердження розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки дерев прокурором надано висновок експерта № 3445-Е від 15.09.2025, складеного за результатами проведення судової економічної експертизи, виконаного в межах кримінального провадження № 12024181190000262.
Як вбачається зі змісту вказаного висновку експерта, розрахунок розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 4 сироростучих дерев породи сосна у виділі 16 кварталі 23 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» підтверджується в сумі 84 682,47 грн; розмір шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 6 сироростучих дерев породи сосна та 2 сироростучих дерев породи граб, у виділі 17 кварталі 23 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» відповідно де прогнозованого розрахунку розміру шкоди від 09.06.2025 у сумі 146 366,27 гривень підтверджується; розмір шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 14 сироростучих дерев породи сосна, у виділі 18 кварталі 22 Остківського лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» відповідно до прогнозованого розрахунку розміру шкоди від 09.06.2025 у сумі 171 604,85 гривень підтверджується; розмір шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 67 сироростучих дерев породи сосна, 9 сухостійних дерев породи сосна, 1 сироростучого дерева породи береза, 1 сухостійного дерева породи береза та 1 сироростучого дерева породи вільха, у виділі 19 кварталі 22 Остківськог лісництва Клесівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» відповідно до прогнозованого розрахунку розміру шкоди від 09.06.2025 у сумі 979 715,92 гривень підтверджується.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.12.2022 у справі №477/2330/18 (п.105), чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної (господарської) справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній (господарській) справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
Висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі, і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №918/36/19).
Таким чином, враховуючи викладене, а також дотримання експертами при проведенні експертного дослідження усіх умов та вимог, зважаючи на обізнаність експертів про передбачену статтями 384 та 385 КК України кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, апеляційний суд вважає, що висновок експерта відповідає вимогам статей 98, 101 ГПК України та є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ГПК України в межах даної справи, зокрема, щодо розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки дерев.
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №909/114/21, на яку посилається відповідач у апеляційній скарзі, зазначено, що встановлення кількості зрубаних пнів, їх діаметру та ознаки має суттєве значення для правильного розрахунку шкоди. Розрахунок шкоди не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні статті 73 ГПК України, тому відсутність належних та достовірних доказів, які б підтвердили точну кількість пнів, їх ознаку та діаметр, у результаті незаконної рубки відповідачем, виключає можливість встановлення дійсного розміру шкоди, завданої відповідачем навколишньому природному середовищу як обов`язкової умови для настання відповідальності.
В контексті викладеного колегія суддів зазначає, що долучені до даної господарської справи докази не ґрунтуються на припущеннях прокурора чи слідчого у межах кримінального провадження, оскільки пні незаконно зрубаних дерев, їх кількісні та якісні характеристики, зафіксовані в протоколі огляду місця події від 06.06.2025, складеного за участю представника відповідача. Також відповідальними працівниками відповідача складені польові перелікові відомості, відомості щодо обчислення розміру шкоди, яка заподіяна незаконною порубкою дерев, в яких зазначено кількість, перелік, параметри, порода, ознака та стан зрубаних дерев. Сукупність наданих доказів підтверджує факт незаконної порубки 105 дерев, їхні кількісні та якісні характеристики, а також дає можливість достовірно встановити розмір завданої шкоди.
Відтак з огляду на наявні докази, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що факт незаконної порубки дерев та розмір завданої шкоди було підтверджено відповідальними працівниками відповідача, а розмір встановленої шкоди підтверджено в тому числі і шляхом проведення судової експертизи. 
Водночас заперечення відповідача щодо недоведеності проведеного розрахунку розміру заподіяної шкоди, розмір якої було визначено також і представниками відповідача, по суті свідчить про взаємосуперечливу поведінку апелянта.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини "venire contra factum propriu" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Із огляду на зазначене колегія суддів апеляційної інстанції враховує принцип "venire contra factum propriu" під час ухвалення судового рішення в даній справі.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо розміру завданої шкоди ґрунтується на дослідженні судом доказів, які містять вихідні дані про кількість пнів, їх ознаку та діаметри, зафіксовані внаслідок незаконної рубки, з урахуванням того, що, відповідно до відомостей, наведених у протоколі огляду місця події, відповідні обміри здійснювалися із застосуванням вимірювальних інструментів.
Разом з тим, посилаючись на неповноту такої оцінки, скаржник не зазначає, які саме конкретні докази не були враховані судом першої інстанції та яким чином це могло вплинути на встановлення відповідних обставин і визначення розміру шкоди.
Водночас під час розгляду справи відповідач не заявляв змістовних заперечень щодо даних, відображених в протоколі огляду місця події, польових відомостях та переліку діаметрів пнів. Зокрема, він не вказував на помилкове визначення кількості дерев, їх породи/ознаки, діаметрів пнів, не обґрунтовував наявність розбіжностей та не надавав на підтвердження таких тверджень власних розрахунків, альтернативних вимірів чи іншої технічної/документальної інформації, яка б спростовувала наведені у матеріалах справи показники.
Натомість позиція відповідача по суті зводиться до тверджень про те, що докази, подані прокурором, не містять належної інформації та не підлягають врахуванню, тобто до заперечень проти допустимості/належності доказів без наведення конкретних фактів, які б ставили під сумнів достовірність зафіксованих у них даних. За таких умов посилання скаржника на неповноту оцінки доказів не може вважатися належно обґрунтованим, оскільки не підтверджено ані конкретизацією неврахованих доказів, ані поясненням їх потенційного впливу на висновки суду щодо обставин правопорушення та розміру заподіяної шкоди.
Суд також не погоджується з аргументами скаржника щодо необґрунтованості врахування судом апеляційної інстанції висновку експерта за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи №3445-Е від 15.09.2025, які зводяться до того, що зазначений висновок не містить відомостей про натурне обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірку фактичних відомостей, на підставі яких здійснено розрахунок.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5, визначають, що об`єктом інженерно-екологічної експертизи можуть бути матеріалізовані джерела інформації, зафіксовані у схемах, планах, фотографіях, протоколах та інших матеріалах справи. Вибір методики та способу проведення дослідження належить виключно до компетенції експерта.
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18.
У постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №907/449/22, на яку звертає увагу апелянт, суд касаційної інстанції, вказуючи на необґрунтованість позовної вимоги про стягнення шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у зв`язку з незаконною рубкою, виходив з недоведеності розміру шкоди. При формуванні такого висновку Верховний Суд зазначив, що за встановлених у справі обставин неможливо підтвердити належність розміру шкоди виключно на підставі наявного висновку експерта, який не містив відомостей щодо натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних даних, покладених в основу розрахунку. Зазначена правова позиція була зумовлена тим, що у відповідній справі судами не було встановлено наявності інших доказів, які б уможливлювали перевірку вихідних даних розрахунку, зокрема відомостей про зрубаних дерев та даних щодо вимірювального пристрою, яким проводилися заміри, а відтак забезпечували б контроль щодо правильності проведених обчислень і дотримання методики визначення розміру шкоди.
Натомість у цій справі судами обох інстанцій встановлено наявність інших належних доказів, якими підтверджено вихідні дані, необхідні для визначення розміру шкоди, зокрема: протокол огляду місця події від 06.06.2025, польові перелікові відомостями дерев по пням від 19.09.2024 та відомості щодо обчислення розміру шкоди, яка заподіяна незаконною порубкою дерев від 19.09.2024, акт Департаменту безпеки відділ №2 (сектор 1) Управління безпеки ДСГП «Ліси України» від 20.09.2024. Сукупний зміст цих документів містить відомості щодо об`єкта правопорушення та його кількісних і якісних характеристик, що дає змогу встановити фактичні показники, покладені в основу розрахунку, і перевірити їх узгодженість між собою.
За таких обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість врахування висновку експерта №3445-Е від 15.09.2025, незважаючи на відсутність у ньому відомостей про натурне обстеження, оскільки в цій справі іншими доказами підтверджено існування об`єкта порушення та вихідні дані для належного розрахунку, зокрема точну кількість пнів, їх ознаку та діаметри, встановлені внаслідок незаконної рубки.
Відтак позиція суду, наведена у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №907/449/22, з огляду на відмінність установлених фактичних обставин і доказової бази, не спростовує висновків суду першої інстанції у цій справі щодо допустимості врахування експертного висновку в сукупності з іншими доказами.
Відтак, заявлений до стягнення розмір збитків у сумі 1 382 369,51 грн апеляційний суд вважає обґрунтованим та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для їх стягнення з відповідача.
Щодо доводів апелянта про те, що відсутність акту перевірки, складеного за результатами планової чи позапланової перевірки Державної екологічної інспекції, свідчить про недоведеність факту порушення природоохоронного законодавства, то колегія суддів зазначає, що встановлення факту правопорушення та розміру заподіяної шкоди у спірних правовідносинах ґрунтується на сукупності доказів, отриманих у межах кримінального провадження, а не виключно на результатах заходів державного нагляду (контролю).
З огляду на викладене, акт перевірки Державної екологічної інспекції не є єдиним чи обов`язковим доказом факту порушення та підставою для визначення розміру шкоди, а відсутність такої перевірки не виключає можливості доведення відповідних обставин іншими належними та допустимими доказами, оціненими судом у їх сукупності. Таким чином, відсутність акту перевірки не спростовує факту порушення та не впливає на правомірність заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди.
Щодо рішення суду першої інстанції в частині висновків про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цій справі, то апеляційний суд зазначає, що скаржник не навів в апеляційній скарзі доводів щодо незгоди із рішенням суду в цій частині, а тому суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 269 ГПК України, переглянув рішення суду першої інстанції лише в оскаржуваній частині.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо встановить, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги в межах вимог та заперечень учасників справи, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 19.05.2026 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого господарського суду та не підтверджують наявності порушень норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до положень ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Рівненської області від 19 травня 2026 року у справі №918/382/26 слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 19 травня 2026 року у справі №918/382/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.07.2026.

Головуюча суддя Кульчій І.М. 

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Гудак А.В.