ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, 
e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/2631/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О. 
за участі секретаря судового засідання Дробиш К.А., 
дослідивши матеріали справи
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Спеціалізований зерновий термінал “Чорноморськ” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 2, прим. 71-Н)   
до відповідача: TRANS TRADE RK SA (ruе Francois-Versonnex 11, 1207, Geneva, Switzerland)
про стягнення 26 880, 00 дол. США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн 
у відкритому судовому засіданні
представники сторін: 
від позивача: Бондаренко Ю.С.; 
від відповідача: Коновалова Н.О. 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

24.06.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю “Спеціалізований зерновий термінал “Чорноморськ” (далі – ТОВ “СЗТ “Чорноморськ”, позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом, сформованим в системі “Електронний суд” (вх. № 2697/26 від 25.06.2026), з урахуванням заяви, сформованої в системі “Електронний суд” 10.07.2026 (вх. № 24366/26 від 13.07.2026), про стягнення з компанії TRANS TRADE RK SA (Транс Трейд РК СА) (rue Francois Versonnex 11, 1207, Geneva, Switzerland (вулиця Франсуа -Версонне, 11, 1207 Женева, Швейцарія) VAT number: CHE-440.939.434) (далі - відповідач) заборгованості за договором про надання стивідорних послуг № 150925-TR від 15.09.2025 у загальному розмірі 26 880, 00 дол. США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн згідно акту виконаних послуг від 23.12.2025 та судових витрат за подання позовної заяви. 

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.07.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 08.09.2026 о 10:40. 
У судовому засіданні 08.09.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення, у зв`язку з чим оголосив перерву на п`ять хвилин. 
08.09.2026 судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. 

3. Позиція учасників справи.

Доводи позивача – ТОВ “СЗТ “Чорноморськ”. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 150925-TR від 15.09.2025 про надання стивідорних послуг щодо повної оплати вартості наданих послуг.
Правову позицію обґрунтовує приписами ст. ст. 15, 16, 525, 526, 530, 610, 612 ЦК України. 

Доводи відповідача – TRANS TRADE RK SA. 
У заяві сформованій в системі “Електронний суд” 18.08.2026 (вх. № 28298/26 від 19.08.2026), відповідач просив: ухвалити рішення у справі № 916/2631/26, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” про стягнення з TRANS TRADE RK SA 26 880, 00 дол. США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн; вирішити питання при ухваленні рішення у справі щодо повернення ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” з Держаного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, оскільки позов визнано відповідачем до початку розгляду справи по суті. 

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між ТОВ “СЗТ “Чорноморськ”, як виконавцем, та TRANS TRADE RK SA, як замовником, 15.09.2025 було укладено договір № 150925-TR про надання стивідорних послуг (далі – договір), п. 1.1. якого передбачено, що в порядку та на умовах договору виконавець зобов`язується надати замовнику за плату стивідорні послуги, а замовник зобов`язується своєчасно їх прийняти та оплатити.
У відповідності до п.п. 4.1, 4.2 договору вартість послуг визначається сторонами за фактом їх надання і визначається у актах приймання-передачі наданих послуг. Оплата послуг здійснюється замовником протягом 90 робочих днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг із розрахунку обсягу фактично перевантаженого вантажу, який був перевантажений відповідно до умов даного договору та зазначений у коносаменті на підставі виставленого рахунку за курсом НБУ, встановленим на дату рахунка.
Згідно з п. 7.1. договору усі спори, що пов`язані з даним договором, його укладанням або такі, що виникають під час виконання умов даного договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку. 
Даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2025 року. Якщо жодна зі сторін за 15 календарних днів до терміну закінчення дії договору письмово не повідомить протилежну сторону про намір щодо його розірвання, дія договору вважається автоматично продовженою на кожен наступний календарний рік, на тих саме умовах (п. 8.1. договору).
Договір підписаний позивачем та відповідачем та скріплений відтисками печаток останніх.
Між ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” та TRANS TRADE RK SA був підписаний та скріплений печатками акт від 23.12.2025 виконаних послуг до договору № 150925-TR від 15.09.2025, згідно якого виконавцем були надані послуги, а саме комплекс стивідорних послуг, на суму 26 880 доларів США. 
Позивач виставив відповідачу рахунок № 2312 від 23.12.2025 на загальну суму 26 880 доларів США. 
Позивач надав акт, підписаний між ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” та TRANS TRADE RK SA та скріплений їх печатками, звіряння взаєморозрахунків між сторонами за 01.12.2025 – 22.06.2026 та виписку з картки рахунку: 362 за 01.10.2025 – 30.06.2026. 
До клопотання, сформованого в системі "Електронний суд" 07.09.2026 (вх. № 30285/26 від 08.09.2026), відповідачем додано доручення від 18.08.2026, підписане Терещенком Р.В., який є бенефіціарним власником та виконавчим директором торгової компанії TRANS TRADE RK SA, за умовами якого останній уповноважує адвоката Коновалову Н.О., яка є представником компанії TRANS TRADE RK SA та діє на підставі довіреності № 07/10 від 07.10.2025, визнати позовні вимоги ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” до TRANS TRADE RK SA про стягнення 26 880 дол. США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн, які заявлені у справі № 916/2631/26. 

5. Позиція суду. 

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” суб`єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.
Приписами ст. 32 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” передбачено, що Україна як держава і всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності несуть відповідальність за порушення цього або пов`язаних з ним законів України та/або своїх зобов`язань, які випливають з договорів (контрактів), тільки на умовах і в порядку, визначених законами України. Всі справи та питання щодо визначення відповідальності, які виникають при застосуванні цього та пов`язаних з ним законів України, підсудні судовим органам України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності мають право на судовий розгляд зазначених справ та питань.
Згідно зі ст. 33 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” у сфері зовнішньоекономічної діяльності, що визначається цим та пов`язаними з ним законами України, можуть застосовуватися такі види відповідальності: - майнова відповідальність; - кримінальна відповідальність. Майнова відповідальність застосовується у формі матеріального відшкодування прямих, побічних збитків, упущеної вигоди, матеріального відшкодування моральної шкоди, а також майнових санкцій.
Статтею 38 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” встановлено, що спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.
Відповідно до положень статті 39 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” будь-які спори щодо застосування положень цього Закону та законів, прийнятих на виконання цього Закону, можуть бути предметом розгляду в господарських судах, якщо сторонами у справі виступають юридичні особи.
Згідно зі ст. 5 Закону України “Про міжнародне приватне право” у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини.
Положеннями статті 73 Закону України “Про міжнародне приватне право” передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч.1 ст. 74 Закону України “Про міжнародне приватне право” процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 76 Закону України “Про міжнародне приватне право” суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.
За ст. ст. 365, 366 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін.
Таким чином, на підставі ст. 76 Закону України “Про міжнародне приватне право”, ст. 38 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, зокрема у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.
У відповідності до п. 7.2. договору даний договір регулюється й тлумачиться у відповідності до матеріального права України. Всі невирішені суперечки, що виникають із або у зв`язку з даним Контрактом, включаючи будь-які питання щодо його існування, дійсності або припинення, відшкодування збитків, стягнення штрафів, пені та інше передаються на розгляд до відповідного господарського суду України за місцем знаходження Виконавця та розглядаються у відповідності до норм матеріального і процесуального права України. Рішення суду повинно бути остаточним і обов`язковим для виконання обома сторонами.
Ураховуючи положення п. 7.2. договору, а також те, що місцем знаходження виконавця (позивача) є: 68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, пр. Миру, буд. 2 приміщення 71-Н, господарський суд дійшов висновку про можливість пред`явлення та розгляду даного позову Господарським судом Одеської області. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (ст. 251 ЦК України).
В силу ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
За положеннями ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц зазначено, зокрема, наступне: “Що стосується стягнення суми позики та процентів за користування чужими коштами в іноземній валюті – доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII “Про зовнішньоекономічну діяльність”, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 “Про систему валютного регулювання і валютного контролю” (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР “Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті”. Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні”.
Статтею 42 ГПК України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною 1 ст. 191 ГПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з ч. ч. 3, 4, 5 ст. 191 ГПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Відповідно до ч.3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено судом вище та підтверджується матеріалами справи, між сторонами 15.09.2025 був укладений та підписаний договір № 150925-TR про надання стивідорних послуг, на виконання умов якого позивач надав відповідачу комплекс стивідорних послуг на загальну суму 26 880 доларів США, про що свідчить акт від 23.12.2025 виконаних послуг до договору № 150925-TR від 15.09.2025. 
Однак, відповідач за надані позивачем послуги не розрахувався, у зв`язку з чим розмір неоплаченої суми заборгованості становить 26 880 доларів США. 
У заяві сформованій в системі “Електронний суд” 18.08.2026 (вх. № 28298/26 від 19.08.2026), відповідач просив ухвалити рішення у справі № 916/2631/26, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” про стягнення з TRANS TRADE RK SA про стягнення 26 880 доларів США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн.
Наразі підготовче провадження у цій справі триває. 
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши наявність відповідних повноважень на подання відповідачем до суду заяви про визнання позову, не встановивши обставин того, що визнання позову суперечить або порушує права та інтереси інших осіб, господарський суд дійшов висновку, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної сплати за отримані послуги, внаслідок чого є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги ТОВ “СЗТ “Чорноморськ” про стягнення з відповідача - Компанії TRANS TRADE RK SA заборгованості за договором № 150925-TR від 15.09.2025 про надання стивідорних послуг у загальному розмірі 26 880 доларів США, що еквівалентно 1 206 425, 47 грн. 

Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 130 ГПК України).
Приймаючи до уваги визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, враховуючи задоволення судом позову позивача, суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача судового збору в розмірі 50 %, а саме в розмірі 7238, 56 грн.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 130, 185, 191, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити. 
2. Стягнути з Компанії TRANS TRADE RK SA (Транс Трейд РК СА) (rue Francois-Versonnex 11, 1207, Geneva, Switzerland, VAT number: CHE-440.939.434 (вул. Франсуа-Версонне, 11, 1207, Женева) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Спеціалізований зерновий термінал “Чорноморськ” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 2, прим. 71-Н; ідентифікаційний код юридичної особи: 41322529) заборгованість за договором № 150925-TR від 15.09.2025 про надання стивідорних послуг у розмірі 26 880, 00 доларів США (двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят доларів США), що еквівалентно 1 206 425, 47 грн (один мільйон двісті шість тисяч чотириста двадцять п`ять гривень, сорок сім копійок) та судовий збір у розмірі 7238, 56 грн (сім тисяч двісті тридцять вісім гривень, п`ятдесят шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 17 вересня 2026 року. 

Суддя О.О. Мусієнко