Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №380/8484/26
Провадження № 2-а/439/19/26

23 липня 2026 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого-судді: Петейчука Б. М.,
за участі секретаря 
судового засідання: Ковальчук Н. І.,

Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Броди в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, ухвалив таке рішення.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправними дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради щодо відмови у поновленні пропущеного з поважних причин 20-денного строку для звернення із заявою про визнання факту адміністративного правопорушення в порядку ч. 1 ст. 279-3 КУпАП; скасувати рішення (відмову) відповідача, викладене у листі за вих. № 3701-вих-55054 від 21.04.2026; зобов`язати відповідача поновити пропущений строк, прийняти та розглянути по суті заяву позивача від 03.04.2026 про визнання факту вчинення ним порушення ПДР, зафіксованого в постанові серії ЛВ00968416 від 10.11.2025, та прийняти рішення за результатами її розгляду.

Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2025 Позивач, керуючи транспортним засобом марки OPEL модель ASTRA (д.н.з. НОМЕР_1 ), який належить ОСОБА_2 , допустив порушення вимог п. 15.9 (г) Правил дорожнього руху України (зупинка на перехресті). 
10.11.2025 стосовно власника транспортного засобу ОСОБА_2 було винесено постанову серії ЛВ00968416 про накладення адміністративного стягнення. Проте в момент фіксації ОСОБА_2 перебував у добовому наряді на території військової частини в АДРЕСА_1 .
Позивач мав намір подати заяву про визнання факту порушення в порядку ч. 1 ст. 279-3 КУпАП, щоб звільнити власника від відповідальності. Однак через різке погіршення стану здоров`я під час проходження військової служби, Позивач з 10.10.2025 по 27.02.2026 безперервно перебував на лікуванні та реабілітації, що повністю позбавило його фізичної можливості звернутися до відповідача у встановлений 20-денний строк.
03.04.2026 Позивач звернувся до відповідача з відповідним клопотанням, проте листом від 21.04.2026 відповідач фактично відмовив у поновленні строків через їх нібито преклюзивний (присічний) характер. 
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на справедливий розгляд справи.

Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії у справі
05 травня 2026 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду, дану адміністративну справу було направлено за підсудністю до Бродівського районного суду Львівської області.
02 червня 2026 року – позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 
Позивач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву в якій просив позов розглядати у його відсутність позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовільнити.
Відповідач участь свого заявника в судове засідання не забезпечив, від нього не надходило заперечень, а також не подавався відзив.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини:
Позивач ОСОБА_1 до квітня 2026 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) в статусі офіцера ЗСУ, згодом був звільнений у запас за станом здоров`я (а.с. 10-12).
25.10.2025 стосовно ОСОБА_2 складено протокол, як на власника автомобіля OPEL ASTRA, державний номерний знак. НОМЕР_1 , який здійснив зупинку на перехресті у м. Львові, чим порушив вимоги п. 15.9 (г) ПДР України.
10 листопада 2025 року уповноваженою посадовою особою Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, щодо законного власника ТЗ — ОСОБА_2 (офіцера ЗСУ, який у момент правопорушення перебував у добовому наряді у в/ч НОМЕР_2 ), було винесено постанову серії ЛВ00968416 про накладення штрафу (а.с. 18).
Згідно з довідкою начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 та виписками з медичних карт, ОСОБА_1 у період з 10.10.2025 по 27.02.2026 безперервно перебував на стаціонарному лікуванні та подальшій реабілітації через різке погіршення стану здоров`я під час виконання обов`язків служби (а.с. 14-16).
03.04.2026 через систему електронного документообігу ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою № 3-П-21216-3701 про визнання факту вчинення правопорушення та клопотанням про поновлення строку (а.с. 20-22).
Листом від 21.04.2026 за вих. № 3701-вих-55054 за підписом начальника управління безпеки та вуличної інфраструктури відповідач відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку та розгляді заяви по суті (а.с. 24).

Мотиви суду
Оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить з таких мотивів та приписів законодавства.
Нормативними положеннями статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
За змістом пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Нормою статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, які стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху. Себто засоби фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, є доказами у справах про адміністративне правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 279-3 КУпАП, відповідальна особа (власник ТЗ) звільняється від адміністративної відповідальності, якщо протягом 20 днів з дня вчинення правопорушення або винесення постанови особа, яка фактично керувала транспортним засобом, особисто звернеться до уповноваженого органу із відповідною заявою та квитанцією про сплату штрафу.
Відповідач же у своїй відповіді позивачу, від 21.04.2026 наполягає на преклюзивному характері зазначеного строку. Проте суд відкидає ці доводи як такі, що ґрунтуються на хибному та виключно формалізованому тлумаченні норм права.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для поновлення строку звернення та задоволення позовних вимог з огляду на таке.
У практиці Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного суду №360/4485/19 від 23 грудня 2020 року, зазначено, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. 
Відповідно до частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Законодавство України не містить вичерпного переліку причин, які можуть бути визнані поважними для поновлення пропущеного строку. Ця категорія є оціночною, а її вирішення покладається на розсуд суду в кожному конкретному випадку. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Позивач на момент вчинення правопорушення був військовослужбовцем Збройних Сил України.
Суд наголошує, що військовослужбовці, які перебувають на лікуванні (особливо у зв`язку з пораненнями, травмами або захворюваннями, отриманими під час виконання службових обов`язків), перебувають у стані підвищеної вразливості. Обмеження їхніх прав на доступ до адміністративних чи судових процедур розгляду заяв через формальні затримки суперечить загальним принципам справедливості, гуманізму та верховенства права, задекларованим Конституцією України.
У період з 10.10.2025 по 27.02.2026 позивач перебував на лікуванні та реабілітації у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що підтверджується наданими виписками із медичної картки стаціонарного хворого.
Перебування особи на лікуванні у медичному закладі є класичною формою об`єктивної перешкоди. У цей період фізичний та психологічний стан Позивача, а також специфіка та режим лікувального закладу (зокрема, військового госпіталю в умовах обмеженого пересування та доступу до засобів зв`язку) позбавляли його реальної, фактичної та правової можливості своєчасно підготувати, належним чином оформити та направити відповідну заяву до органу міської мобільності. Вимагати від військовослужбовця, який проходить лікування, дотримання жорстких строків без урахування його фізичного стану є покладанням на особу надмірного й непосильного тягаря.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно; розсудливо та пропорційно.
Орган міської мобільності, діючи як суб`єкт владних повноважень, при вирішенні питання про дотримання Позивачем строків подання заяви, зобов`язаний був підійти до цього питання всебічно та з`ясувати реальні причини пропуску строку, а не обмежуватися виключно механічним та формальним підрахунком днів.
Відмова у прийнятті та розгляді заяви Позивача по суті без врахування його перебування на стаціонарному лікуванні та його статусу військовослужбовця є проявом надмірного формалізму (excessive formalism). Такий підхід порушує закріплені у статті 2 КАС України критерії обґрунтованості, пропорційності та добросовісності прийняття рішень державними органами.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду та адміністративних процедур не є абсолютним і може підлягати дозволеним обмеженням, зокрема щодо строків. Проте застосовані обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особі, у такий спосіб або до такої міри, що підриватиме саму суть цього права.
У рішенні по справі «Sotiris and Nikos Koutras Attee v. Greece» (заява № 39465/98) ЄСПЛ зазначив, що правила регулювання строків мають на меті забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності. Проте застосування цих правил судами або іншими органами влади не повинно перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.
Таким чином, інститут пропуску строків є інструментом забезпечення правової визначеності та дисциплінованості учасників відносин, а не каральним механізмом чи легальним інструментом для суб`єктів владних повноважень з метою уникнення виконання своїх прямих обов`язків та розгляду заяв громадян по суті.
У випадку позивача період його стаціонарного лікування та реабілітації повністю охоплює весь 20-денний строк, встановлений ч. 1 ст. 279-3 КУпАП, а фізичне перебування позивача в госпіталі унеможливило подання заяви особисто. Таким чином, пропуск строку стався з об`єктивних та абсолютно незалежних від його волі причин.
У рішенні у справі «Перез де Рада Каванділес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavandilles v. Spain) ЄСПЛ вказав: «Право на доступ до суду чи уповноваженого органу не є абсолютним; воно може підлягати обмеженням, зокрема щодо строків. Проте застосовані обмеження не повинні обмежувати доступ особи у такий спосіб або до такої міри, щоб нанести шкоду самій суті цього права. Особливо це стосується випадків, коли суворе та надмірно формальне застосування встановлених законом строків позбавляє особу можливості довести свою позицію або взяти на себе відповідальність».
У справі «Шишкін проти Росії» (Shishkin v. Russia) ЄСПЛ підкреслив, що хвороба та перебування заявника в лікарні під час перебігу процесуальних строків є поважною причиною для їх поновлення, а протилежний підхід державних органів є непропорційним обмеженням прав людини.
Принцип «належного урядування» (зокрема, сформований у справі «Рисовський проти України») зобов`язує державні органи діяти вчасно, належним та послідовним чином. Якщо особа діє добросовісно і прагне виконати свій обов`язок (у даному випадку — понести персональну відповідальність за правопорушення замість іншої особи), державний орган не має права створювати штучні процедурні барикади.
Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю. Усі процедурні строки та регламенти мають інтерпретуватися крізь призму пріоритету здоров`я людини.
Крім того, відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України. Позивач отримав ускладнення здоров`я під час несення служби в умовах воєнного стану. Відмова у поновленні строків військовослужбовцю, який проходив лікування та реабілітацію, є нівелюванням конституційних гарантій захисту прав військових та ветеранів.
За своєю правовою суттю, ст. 279-3 КУпАП покликана забезпечити принцип індивідуалізації та персоналізації юридичної відповідальності. Позивач виявив високу правову культуру та добросовісність, звернувшись із заявою про визнання своєї провини з метою звільнення від покарання власника ТЗ, який у момент порушення виконував військовий обов`язок.
За таких умов, відмова відповідача у поновленні строку є протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в судовому порядку із покладенням на відповідача зобов`язання поновити цей строк та розглянути заяву по суті.

Керуючись статтями 2, 5, 6, 8, 9, 19, 20, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії — задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пропущеного з поважних причин 20-денного строку для звернення із заявою про визнання факту адміністративного правопорушення в порядку частини 1 статті 279-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зобов`язати Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради поновити ОСОБА_1 пропущений строк для звернення із заявою в порядку частини 1 статті 279-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, прийняти його заяву від 03 квітня 2026 року (зареєстровану за № 3-П-21216-3701) та розглянути її по суті з урахуванням правових висновків суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне судове рішення складене 23.07.2026.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, Код ЄДРПОУ: 44448833.

Суддя        Б.М. Петейчук