Справа № 128/3817/25
Провадження 2/127/7563/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борисюк І.Е., 
за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,
представника позивача – Павленка С.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулося Акціонерне товариство «Кредобанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.10.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 5311963 про встановлення ліміту кредитування, анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 2625301667587/980, які становлять договір банківського рахунку. Рахунок відкрито до 07.10.2016. 23.12.2016 між позивачем та відповідачем було укладено анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 2625402667587/980, які становлять договір банківського рахунку. Рахунок відкрито до 23.12.2017. 18.07.2017 між позивачем та відповідачем було укладено анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 26256010667587/980, які становлять договір банківського рахунку. Рахунок відкрито до 18.07.2018. Датою овердрафту по рахунку відповідача є 09.11.2022. Банком 09.11.2022 здійснено перерахунок заборгованості по поточному рахунку та віднесено прострочений кредит за договором № 5311963 від 07.10.2015. Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019 станом на 11.07.2025 заборгованість відповідача перед позивачем становить 70 050, 58 гривень, з яких: 36 900, 00 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 33 150, 58 гривень – заборгованість за відсотками.
Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019 станом на 11.07.2025 в сумі 70 050, 58 гривень. Також, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача судові витрати.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.09.2025 матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.
З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 28.10.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, було вручене відповідачу особисто 12.11.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 92) 
Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 28.10.2025 вважається врученою відповідачу 12.11.2025.
У строк, визначений судом ухвалою суду від 28.10.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. 
Ухвалою суду від 21.01.2026 розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визнано явку представника позивача в судове засідання обов`язковою.
21.07.2026 судом постановлено ухвалу без оформлення окремого документа яку занесено до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду додаткових письмових пояснень, наданих представником позивача 03.06.2026.
Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги й просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві.
Відповідач не заперечував, що має зобов`язання перед АТ «Кредобанк», однак не зміг пояснити коли такі зобов`язання виникли й на підставі якого саме договору.
При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
07.10.2015 ОСОБА_1 підписав анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 2625301667587/980. (а.с. 60-60зв.)
У вищевказаних анкеті та заяві-договорі зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з тим, що дана анкета та заява-договір в сукупності становлять договір банківського рахунку, який укладений на умовах викладених в анкеті, заяві-договорі та Правилах надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк».
Відповідно до умов вищевказаного договору поточний рахунок № НОМЕР_1 відкривається відповідачу до 07.10.2016.
07.10.2015 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт) № 5311963. (а.с. 59-59зв.)
23.12.2016 ОСОБА_1 підписав анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 2625402667587/980. (а.с. 61-61зв.)
У вищевказаних анкеті та заяві-договорі зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з тим, що дана анкета та заява-договір в сукупності становлять договір банківського рахунку, який укладений на умовах викладених в анкеті, заяві-договорі та Правилах надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк».
Відповідно до умов вищевказаного договору поточний рахунок № НОМЕР_2 відкривається відповідачу до 23.12.2017.
18.07.2017 ОСОБА_1 підписав анкету для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк» та заяву-договір № 26256010667587/980. (а.с. 62-62зв.)
У вищевказаних анкеті та заяві-договорі зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з тим, що дана анкета та заява-договір в сукупності становлять договір банківського рахунку, який укладений на умовах викладених в анкеті, заяві-договорі та Правилах надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк».
Відповідно до умов вищевказаного договору поточний рахунок № НОМЕР_3 відкривається відповідачу до 18.07.2018.
На виконання умов вищевказаних договорів банківського рахунку від 07.10.2015, від 23.12.2016 і від 18.07.2017 позивачем було відкрито відповідачу поточні рахунки у гривні:
- № НОМЕР_1 ;
- № НОМЕР_2 ;
- № НОМЕР_3 . (а.с. 60зв., 61зв., 62зв.)
Як вбачається з умов договору про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт) № 5311963 від 07.10.2015, сторони даного правочину погодили встановити ліміт кредитування в розмірі 20 000, 00 гривень саме по рахунку № НОМЕР_1 на строк 12 календарних місяців, починаючи з дати первинного встановлення поточної суми ліміту кредитування, але не довше події, яка настане раніше: припинення обслуговування рахунку на умовах Тарифного пакету; припинення надходжень/інших регулярних надходжень на рахунок в обсязі визначеному цим договором; дія ліміту кредитування може бути подовжена, за умов настання обставин, передбачених п. 1.19 цього договору; припинення перебування клієнта в трудових (цивільно-правових) відносинах з ТОВ «Барлінек Інвест» (надалі – Організація); припинення дії договору про відкриття поточних рахунків на користь фізичних осіб, укладеного Організацією з банком (п. 1.5 договору).
Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Так, із позовної заяви та наданих представником позивача в судовому засіданні пояснень судом встановлено, що предметом спору у даній справі є заборгованість за кредитним договором № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019. Водночас, позивач в обґрунтування своїх вимог не надав вказаний договір. При цьому судом неодноразово уточнювались позовні вимоги, з`ясовувались підстави звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що договір № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019 не підписувався із відповідачем, а був створений «автоматично», у зв`язку із виникненням овердрафту по договору від 07.10.2015.
Судом в ході розгляду справи, що позивач, пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості, ототожнив поняття «укладення договору» та «виникнення овердрафту».
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом спору).
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором.
Матеріали справи не містять доказів укладення між позивачем та відповідачем 09.07.2019 кредитного договору, заборгованість по якому є предметом спору у даній справі. Відповідно, судом не встановлено надання кредиту позивачем відповідачу по вказаному договору.
Водночас, овердрафт (від англ. Overdraft – «перевитрата на рахунку») – це форма короткострокового кредитування, за якої банк дозволяє клієнту витратити більше коштів, ніж є на дебетовому рахунку. Ключова відмінність від звичайного кредиту полягає в механізмі роботи: овердрафт не потребує окремого договору щоразу, не передбачає цільового використання коштів і погашається автоматично. Дозволений (договірний) овердрафт - ліміт попередньо погоджується з банком і фіксується в договорі. Клієнт може тимчасово використовувати більше коштів, ніж є на рахунку, у межах встановленого ліміту. Несанкціонований овердрафт – це перевищення суми операції, здійсненої за рахунком, над сумою встановленого кредитного ліміту, що обумовлений договором між кредитодавцем та споживачем і не є прогнозованим за розміром та часом виникнення.
Отже, овердрафт може виникнути виключно в межах укладеного договору.
Виходячи із пояснень представника позивача, 09.07.2019 виник овердрафт на підставі укладеного із відповідачем договору, однак не 09.07.2019. 
Дата утворення овердрафту не є датою укладення кредитного договору, як вважає позивач.
Таким чином, ототожнення представником позивача понять «укладення договору» та «виникнення овердрафту», є безпідставним й необґрунтованим. Правова природа «укладення договору» та «виникнення овердрафту» є різною.
Наданий представником позивача в обґрунтування позовних вимог розрахунок заборгованості здійснено позивачем по договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019, укладення якого між сторонами по справі судом не встановлено.
Відсутність такого договору унеможливлює й дослідження самого розрахунку, адже в разі укладення кредитного договору встановлюється порядок надання кредиту, зокрема його розмір, розмір процентів за користування кредитними коштами, порядок й строки повернення кредиту тощо.
Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити розрахунок заборгованості.
Таким чином суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим і не підтвердженим належними і достовірними доказами.
Із виписки по особовим рахункам відповідача вбачається, що останній користувався грошовими коштами. Однак, із цієї виписки не вбачається, що рахунки, за якими її видано, були відкриті на ім`я відповідача саме на виконання умов договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019. (а.с. 10-58)
Отже, належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог саме в частині договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019, суду не надано. Предметом спору у даній справі, як вже зазначав суд, є заборгованість саме по кредитному договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019, а не будь-якому іншому. 
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
В свою чергу доказування, не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд же розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.
Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). 
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Судом прийнято до уваги, що принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. 
Також, судом в ухвалі від 28.10.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Викладені позивачем обставини у позові не недоведені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Крім того, саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.
Підставою для звернення до суду, з урахуванням положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом кредитного договору № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019 відповідачем, відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобов`язання.
Таким чином суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.
Суд прийшов до висновку, що в даному випадку відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості станом на 11.07.2025 в сумі 70 050, 58 гривень за кредитним договором № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову. 
Водночас, виходячи із обставин, встановлених в ході розгляду справи, суд вважає за необхідне звернути увагу учасників справи на те, що банк не позбавлений права звернутись до суду із позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, зокрема заборгованості, що виникла внаслідок овердрафту, на підставі відповідного договору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 05.08.2025. (а.с. 6)
Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.
Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати, зокрема, на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Судом враховано, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі № 755/9215/15-ц.
Склад та розмір витрат, пов`язаних, зокрема, з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Представником позивача хоча й було вказано у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 005, 05 гривень, однак будь-яких доказів розміру таких витрат суду протягом провадження не надано. 
До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, зокрема на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. 
Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, ч. 1 ст. 1, п. 3 і п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 12, 15, 16, 204, 207, 509, 525-527, 530, 549, 551, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 639, ч. 1 ст. 1048, ст. 1049, ч. 1 і ч. 2 ст. 1050, ч. 1 і ч. 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № О2625301667587/980/2 від 09.07.2019 станом на 11.07.2025 в сумі 70 050, 58 гривень – відмовити.
Судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень залишити за Акціонерним товариством «Кредобанк».
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Акціонерне товариство «Кредобанк»: ЄДРПОУ 09807862; місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, 78.
Рішення суду складено 27.07.2026.

Суддя