ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/6036/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Сороки Ю.Ю.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 05.05.2026 року про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) (в особі уповноваженої комісії) розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.05.2026 року та надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2026 року за реєстраційним №2921, яким ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до Військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2026 № 2921 його призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлено до військової частини НОМЕР_1 .
До призову позивач перебував на військовому обліку за зареєстрованим місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначає, що станом на 04.05.2026 відповідно до розширених даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, сформованих через застосунок «Резерв+», він перебував на військовому обліку у категорії «призовник».
Водночас позивач вказує, що з 01.11.2025 працює безстроково на посаді вчителя інформатики у Закладі загальної середньої освіти Мервинський ліцей Берестечківської міської ради Волинської області за основним місцем роботи.
На підтвердження цього позивач посилається на накази закладу освіти від 31.10.2023 № 56-к/тр, від 31.10.2024 № 47-к/тр та від 30.10.2025 № 37-к/тр, а також довідку закладу освіти від 28.04.2026 № 01-19/58.
Згідно з довідкою закладу освіти позивач працює на посаді вчителя інформатики за основним місцем роботи, на умовах повного робочого тижня, із педагогічним навантаженням 20 годин на тиждень, що відповідає 1,1 ставки.
Позивач вважає, що за таких обставин він належить до категорії педагогічних працівників, які відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Позивач зазначає, що після досягнення 25-річного віку 22.04.2026 він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, оскільки до цього перебував у категорії обліку як призовник.
Під час звернення позивач мав при собі військово-обліковий документ, документи, що посвідчують його особу, а також документи, які, на його думку, підтверджували право на відстрочку від призову, зокрема довідку закладу освіти про посаду та розмір ставки.
Позивач зазначає, що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 не було внесено до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів належних відомостей про його військово-обліковий статус.
У зв`язку з перебуванням у категорії «призовник» працівники Центру надання адміністративних послуг відмовили позивачу у прийнятті заяви про надання відстрочки від призову, оскільки відповідно до встановленого порядку така заява подається військовозобов`язаними.
Надалі позивачу було вручено мобілізаційне розпорядження про необхідність явки 05.05.2026 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
05.05.2026 позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи при собі документи, які, на його думку, підтверджували право на відстрочку, а також підписану заяву про її надання.
Позивач стверджує, що після прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки його із застосуванням фізичної сили було позбавлено можливості вільного пересування та відібрано мобільний телефон, у зв`язку з чим він не мав можливості належним чином реалізувати право на подання заяви про надання відстрочки.
Разом із тим, за твердженням позивача, 05.05.2026 ним було направлено поштовим зв`язком заяви про надання відстрочки та документи, що підтверджують відповідне право, на адреси Центру надання адміністративних послуг Берестечківської міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, цього ж дня адвокатом позивача засобами електронного зв`язку було направлено до відповідних органів супровідні листи із заявами позивача про надання відстрочки та документами на підтвердження права на її отримання.
Позивач зазначає, що, незважаючи на наведене, 05.05.2026 його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де за результатами медичного огляду військово-лікарською комісією його визнано придатним до військової служби на підставі відповідної статті графи II Розкладу хвороб із встановленням діагнозу Н52.2 — астигматизм.
06.05.2026, позивачу усно повідомлено про його призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлено до військової частини НОМЕР_1 для проходження базової загальної військової підготовки.
Позивач також зазначає, що у відповідях на адвокатські запити ІНФОРМАЦІЯ_2 не заперечував наявності у нього права на відстрочку та документів, які підтверджують таке право, однак посилався на те, що на день призову відстрочка не була оформлена.
На переконання позивача, за наведених обставин він не мав реальної можливості належним чином реалізувати право на отримання відстрочки від призову, оскільки до 05.05.2026 перебував у категорії обліку «призовник», а після прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки був позбавлений можливості вільно звернутися із відповідною заявою.
У зв`язку з наведеним позивач вважає незаконними дії відповідача щодо його призову на військову службу під час мобілізації та просить суд захистити його права та законні інтереси.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.
Відповідач зазначає, що 05.05.2026 під час заходів оповіщення посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено, що ОСОБА_1 не користується правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченим статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За твердженням відповідача, позивачу було роз`яснено, що за умови визнання його військово-лікарською комісією придатним до військової служби він підлягає призову під час мобілізації, та запропоновано пройти медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби.
Посилаючись на положення пунктів 57, 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, відповідач зазначає, що відстрочка від призову надається військовозобов`язаним за результатами розгляду відповідної заяви комісією при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
При цьому відповідач наголошує, що у ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутня інформація про направлення ОСОБА_1 заяви про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в установленому порядку.
Окремо відповідач зазначає, що станом на 05.05.2026 позивач не був заброньований на критично важливому підприємстві, а тому підстав для нездійснення його призову з цієї підстави не було.
Крім того, відповідач посилається на відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідно до яких ОСОБА_1 не визнавався непридатним до військової служби.
05.05.2026 позивач пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_5 , за результатами якого його визнано придатним до військової служби.
Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 81 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період призов громадян оформлюється наказом керівника відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У зв`язку з цим 05.05.2026 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ № 2921 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації», відповідно до якого ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, відповідач вважає, що на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач підлягав призову на військову службу, не користувався оформленою відстрочкою від призову, не був заброньований, а за результатами військово-лікарського огляду був визнаний придатним до військової служби.
На переконання відповідача, призов позивача на військову службу та видання наказу від 05.05.2026 № 2921 здійснено відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
З огляду на наведене відповідач вважає, що під час призову позивача та видання оскаржуваного наказу порушень вимог законодавства не допущено, протиправних дій чи бездіяльності відповідач не вчиняв, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У поясненнях поданих у формі відзиву представника Військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.
В обгрунтування своєї позиції третя особа зазначає, що сама по собі наявність у позивача права на відстрочку від призову не свідчить про наявність у нього оформленої відстрочки.
Військова частина посилається на положення статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пунктів 56– 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, зазначаючи, що право на відстрочку реалізується військовозобов`язаним шляхом подання відповідної заяви з документами, що підтверджують таке право, після чого питання про надання відстрочки вирішується уповноваженою комісією.
За твердженням третьої особи, позивач не надав доказів того, що станом на 05.05.2026 йому була надана та належним чином оформлена відстрочка від призову. Військова частина звертає увагу, що позивачем не надано актуального витягу з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або роздруківки з застосунку «Резерв+», які б підтверджували наявність у нього чинної відстрочки саме на день призову.
Військова частина вважає, що для реалізації права на відстрочку необхідне вчинення військовозобов`язаним активних дій щодо її оформлення та прийняття відповідного рішення уповноваженим органом. При цьому право на відстрочку та вже надана і чинна відстрочка є різними за своїм змістом поняттями.
На підтвердження такої позиції третя особа посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.10.2024 у справі № 200/4189/22.
Окремо військова частина зазначає, що не здійснювала призов позивача на військову службу під час мобілізації. На її думку, відповідні повноваження належали територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, а зарахування позивача до списків особового складу військової частини відбулося на підставі відповідного наказу територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який на момент зарахування був чинним.
У зв`язку з цим військова частина вважає, що не вчиняла дій, які б порушували права позивача у спірних правовідносинах.
Крім того, третя особа зазначає, що підстави для звільнення військовослужбовця з військової служби визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», і позивач із відповідною заявою про звільнення від військової служби до військової частини не звертався.
Військова частина також наголошує, що її командування не здійснює заходів мобілізації та не приймає рішення про призов громадян на військову службу під час мобілізації.
Щодо працевлаштування позивача педагогічним працівником військова частина зазначає, що така обставина може бути підставою для відстрочки від призову на військову службу, однак не є самостійною підставою для звільнення вже призваного військовослужбовця з військової служби, оскільки стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» такої підстави не передбачає.
Також військова частина вважає, що до моменту призову 05.05.2026 позивач не був позбавлений можливості скористатися правом на відстрочку відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак, на думку третьої особи, належним чином цим правом не скористався.
Таким чином, військова частина НОМЕР_1 вважає, що позивач не довів наявності чинної оформленої відстрочки на момент призову, а сама військова частина не приймала рішення про його мобілізацію та не має повноважень щодо вирішення питання про надання відстрочки. У зв`язку з цим третя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , до призову на військову службу перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до розширених даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, сформованих через застосунок «Резерв+», станом на 04.05.2026 позивач перебував на військовому обліку в категорії «призовник».
З матеріалів справи також вбачається, що позивач з 01.11.2025 працює на посаді вчителя інформатики у Закладі загальної середньої освіти Мервинський ліцей Берестечківської міської ради Волинської області безстроково.
Вказане підтверджується наказом закладу освіти від 30.10.2025 № 37-к/тр, відповідно до якого з 01.11.2025 з позивачем продовжено трудові відносини на посаді вчителя інформатики безстроково.
Також відповідно до довідки Закладу загальної середньої освіти Мервинський ліцей Берестечківської міської ради Волинської області від 28.04.2026 № 01-19/58 позивач працює у закладі на посаді вчителя інформатики за основним місцем роботи, на умовах повного робочого тижня. Згідно з наказом закладу освіти від 29.08.2025 № 16-к/тр його педагогічне навантаження з предмета «Інформатика» у 2025– 2026 навчальному році становить 20 годин на тиждень, що відповідає 1,1 ставки.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що що здійснюючи процеси з оповіщення про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_1 ), представниками органу місцевого самоврядування (Берестечківської міської ради) Гримайлу О.О. вручено мобілізаційне розпорядження про необхідність явки на 05.05.2026 року.
05.05.2026 позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи при собі документи, що посвідчують його особу, військово-облікові документи, а також документи щодо його роботи у закладі загальної середньої освіти.
Того ж дня позивач був направлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де за результатами військово-лікарського огляду військово-лікарською комісією мобілізаційного пункту прийнято постанову №2026-0505-1510-4624-0 про його придатність до військової служби на підставі відповідної статті графи II Розкладу хвороб. У постанові зазначено діагноз Н52.2 — астигматизм.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2026 №2921 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлено до військової частини НОМЕР_1 .
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що 05.05.2026 позивачем були надіслані заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та підготовлені документи на підтвердження підстав для її надання.
Того ж дня зазначені документи були направлені поштовим зв`язком на адреси Центру надання адміністративних послуг Берестечківської міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, 05.05.2026 адвокатом позивача засобами електронного зв`язку на адреси відповідних органів було направлено супровідні листи із заявами позивача про надання відстрочки та документами на підтвердження відповідної підстави.
У відповідях на адвокатські звернення ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначав, що наявність підстав для відстрочки та документів, які підтверджують відповідне право, сама по собі не є підставою для звільнення від призову за відсутності оформленої відстрочки на момент призову.
Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку з призовом позивача на військову службу за мобілізацією за наявності документів про його працевлаштування педагогічним працівником закладу загальної середньої освіти та звернення з питання оформлення відстрочки від призову.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено та розпочато проведення загальної мобілізації на території України, строк проведення якої в подальшому також продовжувався.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі – Закон №3543-XII). Чинна редакція цього Закону враховується судом станом на час розгляду справи. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII). 
Відповідно до частин першої – третьої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі та дотримання правил військового обліку.
За змістом частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII військовозобов`язаними є особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, тоді як військовослужбовцями є особи, які проходять військову службу.
Отже, законодавець розмежовує правовий статус військовозобов`язаного та військовослужбовця, що має істотне значення для правильного вирішення цього спору.
Підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначені статтею 23 Закону №3543-XII.
Зокрема, пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону №3543-XII передбачено, що призову на військову службу під час мобілізації не підлягають педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти за умови, що вони працюють у таких закладах за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.
Разом з тим зазначена норма регулює саме питання непідлягання призову відповідної категорії військовозобов`язаних та є правовою підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі – Порядок №560), який визначає, зокрема, процедуру перевірки військово-облікових документів, надання та оформлення відстрочки, проведення медичного огляду, оформлення призову на військову службу під час мобілізації та направлення військовозобов`язаних і резервістів до місць проходження військової служби. Станом на 21.08.2026 Порядок №560 є чинним у редакції від 15.08.2026. 
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543-XII.
Таким чином, із буквального змісту зазначеної норми вбачається, що суб`єктом, щодо якого здійснюється процедура надання відстрочки відповідно до Порядку №560, є саме військовозобов`язаний.
Пунктом 57 Порядку №560 передбачено утворення при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки відповідних комісій для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову.
Згідно з пунктом 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки військовозобов`язаний подає відповідну заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, у встановленому цим Порядком порядку.
Заява підлягає реєстрації відповідним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або його відділом у встановлений Порядком строк.
Комісія вивчає отримані заяву та документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби здійснює перевірку відомостей та на підставі результатів такого розгляду приймає рішення про надання або відмову у наданні відстрочки.
Відповідно до положень Порядку №560 рішення комісії оформлюється відповідним протоколом.
Отже, законодавством передбачено послідовну процедуру реалізації права на відстрочку: наявність передбаченої законом підстави, звернення військовозобов`язаного у встановленому порядку, подання підтвердних документів, їх перевірка уповноваженою комісією та прийняття відповідного рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час здійснення щодо нього заходів з призову 05 травня 2026 року посилався на наявність у нього підстави для відстрочки, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону №3543-XII, у зв`язку з роботою педагогічним працівником ЗЗСО «Мервинський ліцей».
На підтвердження відповідних обставин позивачем до позовної заяви долучено, зокрема, контракт з педагогічним працівником від 31.10.2024 №07, витяг з наказу про встановлення тижневого педагогічного навантаження та інші документи.
З наданих документів убачається, що позивач працював учителем інформатики у ЗЗСО «Мервинський ліцей» за основним місцем роботи з педагогічним навантаженням 20 годин на тиждень.
Водночас предметом судового розгляду у цій справі є не встановлення наявності у позивача відповідних трудових правовідносин, а встановлення правомірності дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень на момент виникнення спірних правовідносин, у тому числі на момент прийняття оскаржуваного наказу про призов.
Як убачається з матеріалів справи, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 травня 2026 року №2921, яким ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, був підписаний кваліфікованим електронним підписом о 15 годині 24 хвилині 05 травня 2026 року.
Натомість із доказів поштового відправлення, наданих позивачем, убачається, що заява про надання відстрочки була направлена 05 травня 2026 року о 18 годині 51 хвилині, тобто через декілька годин після прийняття та підписання оскаржуваного наказу.
Згідно з даними трекінгу поштового відправлення зазначена заява була отримана відповідачем лише 07 травня 2026 року.
Отже, на момент прийняття оскаржуваного наказу 05 травня 2026 року о 15 годині 24 хвилині заява позивача про надання відстрочки до відповідача не надходила.
Також, матеріали справи не містять примірника заяви про надання відстрочки від 05 травня 2026 року з відміткою про її прийняття відповідачем, доказів її реєстрації, розписки чи іншого документа про її отримання уповноваженою посадовою особою, відомостей про передачу заяви на розгляд комісії або інших доказів, які б об`єктивно підтверджували факт особистого подання позивачем такої заяви саме 05 травня 2026 року до моменту прийняття оскаржуваного наказу.
Натомість наявні в матеріалах справи документи підтверджують направлення заяви поштовим відправленням 05 травня 2026 року о 18 годині 51 хвилині та її отримання відповідачем 07 травня 2026 року.
Саме по собі викладення позивачем у позовній заяві твердження про особисте подання заяви до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не є належним та достатнім доказом такої обставини.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи.
За змістом статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 74 цього Кодексу суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Таким чином, позивач, стверджуючи про особисте подання заяви про надання відстрочки до моменту прийняття оскаржуваного наказу, мав довести цю обставину належними та допустимими доказами.
Водночас таких доказів матеріали справи не містять.
За таких обставин суд виходить із фактично підтверджених матеріалами справи обставин, а саме того, що заява про надання відстрочки була направлена позивачем після прийняття оскаржуваного наказу та отримана відповідачем 07 травня 2026 року.
При цьому суд враховує, що момент направлення заяви та момент її отримання адресатом не є тотожними поняттями.
Відповідно до статті 1 Закону №2232-XII військовозобов`язаний та військовослужбовець є різними за своїм правовим статусом категоріями осіб.
На момент прийняття наказу від 05 травня 2026 року №2921 ОСОБА_1 перебував у статусі військовозобов`язаного, щодо якого здійснювався призов на військову службу.
З моменту оформлення призову відповідним наказом та фактичного початку проходження військової служби особа набуває статусу військовослужбовця.
Отже, після прийняття наказу про призов позивач уже не перебував у статусі особи, щодо якої належало вирішувати питання про її призов, а набув статусу військовослужбовця.
Ця обставина має істотне значення для вирішення спору, оскільки пункт 56 Порядку №560 прямо визначає, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається військовозобов`язаним.
Відтак, після набуття статусу військовослужбовця питання про надання відстрочки від призову, який уже відбувся, втрачає свій предмет.
Таким чином, заява про надання відстрочки, отримана відповідачем 07 травня 2026 року, тобто після прийняття 05 травня 2026 року оскаржуваного наказу про призов, не могла бути підставою для ненадання позивача до військової служби або для скасування вже прийнятого наказу лише з огляду на сам факт її подання.
Суд при цьому не заперечує наявності у позивача права посилатися на обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону №3543-XII, однак наявність передбаченої законом обставини та реалізація права на відстрочку в установленому законом порядку є різними юридичними категоріями.
Для вирішення питання про надання відстрочки відповідна обставина має бути заявлена військовозобов`язаним та підтверджена документами у порядку, визначеному Порядком №560, до моменту здійснення призову.
У цьому випадку судом не встановлено, що до моменту прийняття наказу від 05 травня 2026 року №2921 позивач належним чином подав відповідачу заяву про надання відстрочки та підтвердні документи.
Навпаки, наявні докази свідчать, що така заява була направлена після прийняття наказу та отримана відповідачем лише 07 травня 2026 року.
Отже, на момент прийняття наказу №2921 відповідач не мав об`єктивної можливості розглянути заяву позивача у порядку, встановленому Порядком №560, оскільки така заява на цей момент до відповідача не надходила.
З цих же підстав суд не встановлює протиправної бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нерозгляду заяви позивача.
Обов`язок уповноваженої комісії розглянути заяву виникає після її отримання та реєстрації у встановленому Порядком №560 порядку.
Станом на час прийняття оскаржуваного наказу така заява відповідачем отримана не була.
Тому відсутні правові підстави вважати, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду заяви, яка на момент виникнення спірних правовідносин у його розпорядженні не перебувала.
При цьому подальше отримання заяви 07 травня 2026 року не змінює правової оцінки правомірності наказу, прийнятого 05 травня 2026 року, оскільки правомірність рішення суб`єкта владних повноважень оцінюється з урахуванням фактичних обставин та правового регулювання, що існували на момент його прийняття.
Суд також враховує, що відповідно до пункту 81 Порядку №560 призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період оформляється наказом керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, командира військової частини та інших визначених Порядком уповноважених посадових осіб.
Таким чином, прийняття відповідного наказу є юридично значущою стадією оформлення призову.
З матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2026 року ОСОБА_1 було визнано придатним до військової служби за результатами військово-лікарського огляду, після чого начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято наказ від 05.05.2026 №2921 про його призов на військову службу під час мобілізації.
Доказів того, що на момент прийняття цього наказу у відповідача була зареєстрована заява позивача про надання відстрочки, яка підлягала розгляду уповноваженою комісією, судом не встановлено.
Отже, твердження позивача про те, що відповідач був зобов`язаний до прийняття наказу розглянути заяву про надання відстрочки, не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим судом.
Так само не знайшли підтвердження доводи позивача про особисте подання заяви та всіх необхідних документів 05 травня 2026 року до моменту його призову.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ від 05 травня 2026 року №2921 прийнятий за відсутності на момент його прийняття належним чином заявленої та оформленої відстрочки позивача від призову на військову службу.
При цьому саме по собі право особи на відстрочку за наявності визначених статтею 23 Закону №3543-XII обставин не свідчить про автоматичне скасування наказу про призов у випадку, коли особа не довела реалізацію такого права до моменту призову у встановленому законом порядку.
Суд також зауважує, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача розглянути заяву та надати відстрочку у цій справі не відповідає встановленим фактичним обставинам, оскільки така заява була отримана після здійснення призову, а позивач на цей момент уже набув статусу військовослужбовця.
Таким чином, правовий механізм надання відстрочки від призову, встановлений статтею 23 Закону №3543-XII та Порядком №560, не може бути застосований до вже здійсненого призову як спосіб його ретроспективного припинення.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє, чи прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а також пропорційно та своєчасно.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, суд доходить висновку, що позивачем не доведено протиправності оскаржуваного наказу, а також не доведено протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду заяви про надання відстрочки.
За таких обставин суд доходить висновку, що на момент прийняття оскаржуваного наказу у відповідача не існувало обов`язку розглядати заяву про надання відстрочки, яка на цей момент не була ним отримана, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача.
Також відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу відстрочку від призову, оскільки після прийняття наказу про призов позивач уже набув статусу військовослужбовця, тоді як положення статті 23 Закону №3543-XII та пункту 56 Порядку №560 регулюють питання відстрочки від призову військовозобов`язаних.
Відповідно, підстави для визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2026 №2921 судом не встановлені.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нерозгляду заяви від 05.05.2026 про надання відстрочки, зобов`язання розглянути зазначену заяву та надати відстрочку, а також про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2026 №2921 є необґрунтованими.
За таких обставин у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідачі: ІНФОРМАЦІЯ_8 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 );
ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_9 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя Ю.Ю. Сорока