УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/864/26 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О. 
Категорія 49 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шалоти К. В.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т. А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №935/864/26 за заявою заступника керівника Коростишівської окружної прокуратури про забезпечення позову
у цивільній справі за позовом Коростишівської окружної прокуратури в інтересах Коростишівської міської ради, державної екологічної інспекції Поліського округу до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу
за апеляційною скаргою керівника Коростишівської окружної прокуратури 
на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2026 року, яка постановлена під головуванням судді Василенка Р.О., 
установив:
У березні 2026 року заступник керівника Коростишівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах Коростишівської міської ради, державної екологічної інспекції Поліського округу, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Коростишівської міської ради шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу в розмірі 195 000,00 грн. 
На обґрунтування позовної заяви зазначав, що 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 , використовуючи належний йому мисливський карабін, у заборонений час та без належного дозволу здійснив два постріли, внаслідок чого незаконно добув вагітну самку лося європейського, який на той час був занесений до Червоної книги України. Внаслідок зазначених протиправних дій державі завдано шкоди на загальну суму 195 000,00 грн, з яких 130 000,00 грн становить вартість незаконно добутої тварини та 65 000,00 грн — вартість ембріона.
Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 14.01.2026 у справі № 935/315/22 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов про відшкодування завданої шкоди залишено без розгляду. При цьому судовим рішенням встановлено обставини незаконного добування відповідачем вагітної особини лося європейського та завдання внаслідок цього шкоди у розмірі 195 000,00 грн.
Крім того заступник керівника Коростишівської окружної прокуратури Шевчук Максим звернувся до суду із заявою, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 1822587905:06:001:0309 та на земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 1822587905:06:001:0310, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 ; накласти арешт на житловий будинок загальною площею 166,7 кв. м, з реєстраційним номером 2284298318225, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
У заяві про забезпечення позову прокурор посилався на те, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309, 1822587905:06:001:0310 сукупно становить 134 400,00 грн (1600 кв. м * 84 грн). Таким чином, оскільки вартість вищевказаних земельних ділянок є меншою суми позову прокурора, звернення стягнення лише на них не здатне забезпечити задоволення ймовірних вимог стягувача. 
На переконання заявника, досягнення мети реального та ефективного виконання судового рішення потребує накладення арешту на все нерухоме майно, щодо якого зареєстровано право власності ОСОБА_1 , оскільки лише в цьому разі забезпечується подальше виконання судового рішення.
Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, керівник Коростишівської окружної прокуратури подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити постанову про задоволення заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі заявник вказує, що співмірність ініційованих заходів забезпечення позову із обсягом позовних вимог у заяві Коростишівської окружної прокуратури обґрунтовано наявністю у приватній власності відповідача земельних ділянок за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309 та 1822587905:06:001:0310, площею 0,08 га кожна, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а також житлового будинку загальною площею 166,7 кв. м за тією ж адресою.
При цьому, ОСОБА_1 , будучи одноосібним власником вищепереліченого майна, законність набуття якого у цій справі не оспорюється, не обмежений у праві відчужити останнє або формально зареєструвати права щодо нього на інших осіб, що в подальшому унеможливить звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до Усереднених показників нормативної грошової оцінки земель на одиницю площі для земель житлової та громадської забудови, земель рекреаційного призначення, земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а також для земельних ділянок, які не віднесені до категорії земель за основним цільовим призначенням, затверджених наказом Міністерства аграрної політики і продовольства України від 24.06.2022 № 376, нормативна грошова оцінка земельних ділянок за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309, 1822587905:06:001:0310 з урахуванням їх площі, місцерозташування та цільового призначення становить 67 200,00 грн для кожної земельної ділянки, а загалом 134 400, 00 грн.
Відтак сукупна нормативна грошова оцінка зазначених земельних ділянок є меншою за ціну позову, однак повністю охоплюється її розміром, що свідчить про співмірність накладення на них арешту із заявленими позовними вимогами.
Разом з тим, в якості належного підтвердження вартості нерухомого майна в контексті вирішення питання про забезпечення позову, судом першої інстанції розцінюється лише звіт про оцінку майна.
Вважає, що судом не враховано, що в силу частини другої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» експертна грошова оцінка проводиться у випадках відчуження та страхування земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності; передачі в іпотеку земельної ділянки державної чи комунальної власності відповідно до закону; визначення інвестиційного вкладу в реалізацію інвестиційного проекту на земельні поліпшення; визначення вартості земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності, у разі якщо вони вносяться до статутного фонду господарського товариства; визначення вартості земельних ділянок при реорганізації, банкрутстві або ліквідації господарського товариства (підприємства) з державною часткою чи часткою комунального майна, яке є власником земельної ділянки; виділення або визначення частки держави чи територіальної громади у складі земельних ділянок, що перебувають у спільній власності; визначення розміру майнової шкоди, збитків власникам або землекористувачам у випадках, встановлених законом або договором; рішення суду.
Разом з тим, відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не свідчать про наявність будь-якого з вищеперелічених випадків, а тому відсутні підстави вважати, що експертна грошова оцінка земельних ділянок 1822587905:06:001:0309, 1822587905:06:001:0310 взагалі проводилася.
На переконання заявника, відмовляючи у забезпеченні позову лише з підстав відсутності звіту про оцінку майна, на отримання якої у окружної прокуратури відсутні нормативні повноваження, судом продемонстровано надмірний формалізм до вирішення питання про забезпечення позову, внаслідок чого ризик подальшого невиконання судового рішення у цій справі залишився неусунутим.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
На обґрунтування відзиву зазначає, що, незважаючи на те, що протягом усього цього часу відповідач не був обмежений у праві розпорядження належним йому майном, жодних дій щодо його відчуження не вчинялося.
Вказує, що станом на день подання відзиву земельні ділянки та житловий будинок продовжують перебувати у власності відповідача.
Крім того, відповідач не приховує належне йому майно, не змінював його правовий статус, не вчиняв дій щодо його відчуження чи переоформлення на інших осіб, проживає за відомою сторонам та суду адресою і бере участь у судовому розгляді справи. Такі обставини свідчать про відсутність будь-яких об`єктивних підстав вважати, що відповідач має намір ухилитися від виконання можливого судового рішення або вчинити дії, спрямовані на унеможливлення його виконання.
Як убачається із заяви про забезпечення позову, прокурор просив накласти арешт на дві земельні ділянки та житловий будинок загальною площею 166,7 кв.м при ціні позову 195 000,00 грн. 
При цьому до заяви не було додано жодного належного доказу вартості житлового будинку.
Наголошує, що прокурор послався виключно на нормативну грошову оцінку земельних ділянок у розмірі 134 400,00 грн та фактично просив накласти арешт на все нерухоме майно відповідача без встановлення його дійсної вартості та без належного обґрунтування співмірності такого втручання у право власності.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 , використовуючи належний йому мисливський карабін, у заборонений час та без належного дозволу здійснив два постріли, внаслідок чого незаконно добув вагітну самку лося європейського, який на той час був занесений до Червоної книги України. Внаслідок зазначених протиправних дій державі завдано шкоди на загальну суму 195 000,00 грн, з яких 130 000,00 грн становить вартість незаконно добутої тварини та 65 000,00 грн — вартість ембріона.
Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 14.01.2026 у справі № 935/315/22 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов про відшкодування завданої шкоди залишено без розгляду (а.с. 30).
Відповідно до обґрунтованого розрахунку розміру компенсації за незаконне добування тварин із числа видів, занесених до Червоної книги України, які постійно або тимчасово перебувають у природних умовах у межах території України, а саме за незаконне добування однієї вагітної особини лося – європейського в лісовому масиві ДП «Коростишівське ЛГ» неподалік м. Коростишів, Житомирської області, загальний розмір шкоди становить 195 000,00 грн (а.с. 25, зворот).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у приватній власності ОСОБА_1 перебувають земельні ділянки за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309, 1822587905:06:001:0310 площею 0,08 га кожна, за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок загальною площею 166,7 кв.м за тією ж адресою (а.с. 7-8).
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду звіту про оцінку майна, а саме на земельні ділянки та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.
Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року в справі № 757/56995/20-ц, від 30 серпня 2023 року в справі № 753/23090/21.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, зокрема задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Зазначені висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 04 березня 2025 року в справі № 308/3839/21, від19 лютого 2025 рокув справі № 522/6708/19, від 25 вересня 2024 року в справі № 212/4159/23 та ін.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17).
У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 361/8953/21 зазначено, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має керуватися тим, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного суду від 08 жовтня 2024 року в cправі № 5026/1357/2012(925/229/24), від 09 червня 2021 року в справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20) та ін.
Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду від 23 квітня 2025 року у справі №444/1646/24.
Обґрунтовуючи співмірність ініційованих заходів забезпечення позову із обсягом заявлених позовних вимог Коростишівською окружною прокуратурою у заяві про забезпечення позову було зазначено, що у приватній власності відповідача ОСОБА_1 перебувають земельні ділянки за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309 та 1822587905:06:001:0310, площею 0,08 га кожна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок загальною площею 166,7 кв. м, розташований за тією ж адресою.
При цьому законність набуття відповідачем права власності на зазначене нерухоме майно у межах даної справи не оспорюється. ОСОБА_1 , будучи одноосібним власником вказаного майна, не обмежений у праві розпоряджатися ним, у тому числі шляхом його відчуження або вчинення інших юридично значимих дій, спрямованих на зміну суб`єкта права власності. Вчинення таких дій до вирішення спору по суті, своєю чергою, може істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду про стягнення шкоди.
Разом з тим, відповідно до Усереднених показників нормативної грошової оцінки земель на одиницю площі для земель житлової та громадської забудови, земель рекреаційного призначення, земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а також для земельних ділянок, які не віднесені до категорії земель за основним цільовим призначенням, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 24.06.2022 № 376, нормативна грошова оцінка земельних ділянок за кадастровими номерами 1822587905:06:001:0309 та 1822587905:06:001:0310 з урахуванням їх площі, місця розташування та цільового призначення становить 67 200,00 грн щодо кожної земельної ділянки, а їх сукупна нормативна грошова оцінка — 134 400,00 грн.
Таким чином, сукупна нормативна грошова оцінка двох земельних ділянок є меншою за ціну позову, яка становить 195 000,00 грн, однак повністю охоплюється розміром заявлених позовних вимог. Отже, накладення арешту на зазначені земельні ділянки є безпосередньо пов`язаним із предметом спору та співмірним заявленим позовним вимогам.
Водночас наведеним у заяві про забезпечення позову обставинам та розрахункам щодо вартості земельних ділянок суд першої інстанції належної правової оцінки не надав, обмежившись висновком про відсутність звіту про оцінку нерухомого майна.
Так, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд послався на статтю 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відповідно до якої документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності — суб`єктом господарювання відповідно до договору, є звіт про оцінку майна.
Фактично таким висновком суд першої інстанції поставив можливість застосування заходів забезпечення позову у залежність від обов`язкового подання заявником звіту про оцінку майна, розцінивши саме такий звіт як єдиний належний доказ вартості нерухомого майна для цілей вирішення питання про співмірність заходів забезпечення позову.
Проте такий висновок суду є помилковим та не ґрунтується на положеннях процесуального закону.
Норми статей 149–153 ЦПК України не встановлюють обов`язку заявника про забезпечення позову подавати саме звіт суб`єкта оціночної діяльності як обов`язкову умову для підтвердження співмірності обраного заходу забезпечення позову. Так само зазначені норми не визначають звіт про оцінку майна як єдиний допустимий доказ, за допомогою якого може бути встановлена або підтверджена вартість майна під час вирішення питання про забезпечення позову.
Разом з тим, судом не враховано особливості правового регулювання оцінки земельних ділянок.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» експертна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у визначених законом випадках, зокрема у випадках відчуження та страхування земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності, передачі таких земельних ділянок в іпотеку, визначення інвестиційного вкладу, визначення їх вартості при реорганізації, банкрутстві чи ліквідації відповідних підприємств, виділенні частки держави чи територіальної громади у спільній власності, визначенні розміру майнової шкоди та збитків, а також в інших випадках, передбачених законом або за рішенням суду.
Водночас із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вбачається наявності обставин, які б свідчили про проведення щодо належних відповідачу земельних ділянок експертної грошової оцінки. З огляду на це вимога про надання звіту про таку оцінку фактично передбачає необхідність отримання документа, проведення та існування якого саме по собі не встановлено.
Крім того, необхідно врахувати об`єктивну неможливість отримання органом прокуратури відповідного звіту про оцінку приватного майна відповідача.
Законодавство, яке визначає повноваження органів прокуратури при здійсненні представництва інтересів держави в суді, не надає прокурору повноважень щодо витребування у фізичної особи — власника майна оригіналів чи копій документів, що стосуються приватного майна, зокрема звіту про оцінку такого майна, а також не наділяє прокурора повноваженнями безпосередньо витребувати відповідні документи у суб`єкта оціночної діяльності, якщо вони не перебувають у розпорядженні відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування.
Отже, покладення на прокурора обов`язку надати звіт про оцінку приватного нерухомого майна, який не є обов`язковим документом для виникнення чи реєстрації права власності відповідача та відомості про проведення якого відсутні у відкритих державних реєстрах, фактично означає покладення на заявника обов`язку довести обставину, отримання доказу щодо якої об`єктивно не залежить від його волевиявлення.
При цьому суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність належного підтвердження вартості майна, не врахував надані прокуратурою відомості щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, не навів мотивів відхилення відповідних розрахунків та не зазначив, чому саме наведені дані не можуть бути враховані під час оцінки співмірності заходів забезпечення позову.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про неспівмірність заявлених заходів забезпечення позову ґрунтується виключно на відсутності звіту про оцінку майна, хоча обов`язковість подання такого документа законом не передбачена.
Водночас судом залишено поза увагою, що предметом позову є стягнення 195 000,00 грн шкоди, а заявлений захід забезпечення позову безпосередньо спрямований на збереження майна відповідача, за рахунок якого у разі задоволення позову може бути виконано рішення суду.
За таких обставин відсутність звіту про оцінку майна не може бути самостійною та достатньою підставою для відмови у забезпеченні позову, а висновок суду першої інстанції в цій частині є передчасним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам статей 149–153 ЦПК України.
У постанові від 19.12.2024 у справі №910/6192/24 Верховний Суд дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у вжитті) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного спору.
Суд першої інстанції належної уваги на це не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, із постановленням нового судового рішення про задоволення заяви заступника керівника Коростишівської окружної прокуратури про забезпечення позову.
Також колегія суддів зауважує, що застосовані судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню нерухомим майном, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника майна, до вирішення спору судом.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу керівника Коростишівської окружної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2026 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви заступника керівника Коростишівської окружної прокуратури про забезпечення позову. 
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту: 
-на земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 1822587905:06:001:0309, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 );
-на земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 1822587905:06:001:0310, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ); 
- на житловий будинок, загальною площею 166,7 кв.м. (реєстраційний номер 2284298318225), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий О. С. Коломієць 

Судді О. Б. Талько

К. В. Шалота