ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 вересня 2026 року 
м. Київ 

справа № 442/7808/25 
провадження № 61-8926св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 січня 2026 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2026 року у складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у проживанні та користуванні житловим будинком, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . 

Позов мотивовано тим, що позивач із 13 липня 2000 року проживає у зазначеному житловому будинку, право власності на який набув на підставі договору дарування від 19 лютого 2019 року. Разом із ним у будинку проживають його сини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також колишня дружина. 

Позивач зазначав, що шлюб між ним та відповідачем розірвано у 2012 році, після чого вони не ведуть спільного господарства. Незважаючи на це, ОСОБА_2 продовжує проживати у належному йому житловому будинку, при цьому не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг, не здійснює витрат на утримання, ремонт чи відновлення будинку. 

Крім того, позивач вказував, що між ним і відповідачем систематично виникають конфліктні ситуації, які, на його думку, створюють перешкоди у повноцінному здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном, а також негативно позначаються на його емоційному та фізичному стані здоров`я. 

У листопаді 2025 року  ОСОБА_2  подала до суду зустрічний позов до  ОСОБА_1 , у якому просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні та проживанні у будинку АДРЕСА_1 . 

Зустрічні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2012 року. Від шлюбу вони мають двох синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Позивач за зустрічним позовом зазначала, що, незважаючи на офіційне розірвання шлюбу, після цього сторони примирилися та фактично відновили сімейні відносини, продовживши спільне проживання однією сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_1 . 

Також вона вказувала, що постійно доглядає за будинком і прибудинковою територією, підтримує належний санітарний стан житла, бере участь у його утриманні та не заперечує права власності ОСОБА_1 на спірний будинок. При цьому зазначала, що іншого житла, придатного для постійного проживання, не має. 

Крім того, ОСОБА_2 стверджувала, що не чинить відповідачу жодних перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому житловим будинком, а тому вважала заявлені до неї вимоги безпідставними. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 13 січня 2026 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачі за первісним і зустрічним позовами не довели належними та допустимими доказами наявності обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог. Суд установив, що сторони є колишнім подружжям, проживають у спірному житловому будинку, між ними склалися тривалі неприязні відносини, однак сам собою конфлікт між сторонами не свідчить про наявність порушення права, яке підлягає судовому захисту. 

Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому житловим будинком, так само як і доказів того, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та проживанні у цьому будинку. У зв`язку з цим суд визнав заявлені вимоги недоведеними та безпідставними. 

Львівський апеляційний суд постановою від 12 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 січня 2026 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності передбачених законом підстав для усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірним житловим будинком. При цьому колегія суддів зазначила, що зі змісту позовної заяви відомо, що фактично заявлені вимоги спрямовані на виселення відповідача із житлового будинку, який належить позивачу на праві власності. 

Апеляційний суд керувався тим, що, хоча припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування житловим приміщенням, під час вирішення спору суд має забезпечити справедливий баланс між правом власника на мирне володіння своїм майном та правом особи на повагу до житла, гарантованим статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 

Суд установив, що відповідач вселилася до спірного будинку як член сім`ї власника за його згодою, тривалий час проживає у ньому разом із дітьми сторін, використовує цей будинок як постійне місце проживання, а належний їй на праві власності житловий будинок у селі Лішня є непридатним для проживання, що підтверджується технічним висновком. За таких обставин втручання у її право на користування житлом шляхом виселення було б непропорційним. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про систематичне створення відповідачем перешкод у користуванні будинком, зокрема не підтвердив фактів конфліктної поведінки, неможливості спільного проживання, звернення до правоохоронних органів чи застосування до відповідача заходів громадського впливу. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне й обґрунтоване рішення. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У червні 2026 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2026 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15, від 13 травня 2026 року у справі № 302/1799/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди помилково розглядали спір як такий, що пов`язаний із виселенням за статтею 116 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), тоді як заявлені ним вимоги є негаторним позовом власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї як особистого сервітуту відповідно до статей 391, 405, 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

На думку заявника, після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин відповідач втратила підстави для подальшого безстрокового користування належним йому житлом, а суди не забезпечили належного балансу між його правом власності та правом відповідача на житло, не врахували його право на особисте і сімейне життя, а також не надали належної оцінки обставині, що відповідач є власницею іншого об`єкта нерухомості. 

Крім того, заявник стверджує, що суди неправильно визначили предмет доказування, безпідставно вимагали від нього доведення обставин, характерних для спорів про виселення, не надали належної оцінки зібраним доказам та не відповіли на всі істотні доводи його апеляційної скарги. 

Аргументи інших учасників справи 

У серпні 2026 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 28 липня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. 

19 серпня 2026 року матеріали справи № 442/7808/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 лютого 2019 року № 156735881. 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2008 року, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2012 року у справі № 1306/7116/2012. 

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Після розірвання шлюбу сторони разом із дітьми продовжують проживати у спірному житловому будинку. У цьому ж будинку проживає мати позивача - ОСОБА_5 . 

Відповідно до будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . 13 червня 2025 року ОСОБА_2 була знята з реєстрації місця проживання на підставі заяви власника будинку ОСОБА_1 

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 18 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовив. 

Відмовляючи у задоволенні зазначеного позову, суди виходили з недоведеності позивачем обставин, які відповідно до статті 116 ЖК України є підставами для виселення, зокрема систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення правил співжиття. 

Також суди з`ясували, що Львівський апеляційний суд постановою від 31 березня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням житла, задовольнив. Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 369,70 грн витрат на оплату житлово-комунальних послуг. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині вирішення первісного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, а способи такого захисту повинні бути ефективними та відповідати змісту порушеного права. При цьому обраний спосіб захисту має забезпечувати відновлення порушеного права та бути співмірним із характером порушення. 

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. 

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. 

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). 

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. 

За правилами статей 401-406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут), зокрема право користування житлом членом сім`ї власника, може бути припинене за рішенням суду за наявності обставин, які мають істотне значення. 

Водночас за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 766/13376/17 (провадження № 61-20634св21)). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що під час вирішення спорів про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника суд повинен забезпечити справедливий баланс між правом власника на мирне володіння своїм майном та правом особи на повагу до житла. 

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 302/1799/24 (провадження № 61-3588св26). 

У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідач вселилася до спірного житлового будинку як дружина власника, після розірвання шлюбу продовжує проживати у ньому разом зі спільними неповнолітніми дітьми сторін, використовує його як постійне місце проживання, а належний їй на праві власності інший житловий будинок є непридатним для проживання. 

Сам собою факт припинення шлюбу між сторонами не є безумовною підставою для припинення права користування житлом колишнім членом сім`ї власника. Вирішуючи такий спір, суд повинен оцінити всі обставини, що мають істотне значення, зокрема тривалість користування житлом, підстави набуття такого права, забезпеченість особи іншим житлом, характер взаємовідносин сторін, а також наслідки припинення права користування для кожної зі сторін. 

Дослідивши зібрані у справі докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів існування обставин, які б свідчили про необхідність припинення права користування відповідачем спірним житловим будинком, тоді як задоволення позовних вимог за встановлених судами обставин призвело б до непропорційного втручання у її право на повагу до житла. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій фактично застосували до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК України та вимагали доведення обставин, характерних для спорів про виселення, є безпідставними. 

Зі змісту мотивувальної частини постанови апеляційного суду відомо, що суд, вирішуючи спір, врахував не лише відсутність доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття чи інших обставин, які були предметом дослідження у попередній справі про виселення, а насамперед здійснив оцінку спірних правовідносин з урахуванням положень статті 8 Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та необхідності забезпечення справедливого балансу між правом власника на мирне володіння майном і правом відповідача на повагу до житла. 

Не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права і посилання заявника на неврахування висновків Верховного Суду та Верховного Суду України. 

У наведених заявником судових рішеннях Верховний Суд керувався тим, що припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника не є автоматичним наслідком припинення сімейних відносин, а потребує оцінки конкретних обставин кожної справи з урахуванням принципу пропорційності та необхідності забезпечення справедливого балансу між конкуруючими правами сторін. Саме такий правовий підхід застосували суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі. 

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з установленими судами обставинами справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення первісного позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили в цій частині судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення первісного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2026 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко