ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 липня 2026 року	Справа №160/506/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення,-

УСТАНОВИВ:

09.01.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника відділу - начальника 4 відділення інспекторів прикордонної Служби Військово-Повітряних Сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » майора ОСОБА_2 від 06.01.2026 про відмову в перетинанні державного кордону України, яким громадянину ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.01.2026 ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» з метою виїзду до Федеративної Республіки Німеччина для супроводу свого неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який навчається у школі Schloss Salem. Наприкінці грудня 2025 року син повернувся в Україну на канікули, а 06.01.2026 позивач мав намір супроводити його до місця навчання. Проте при спробі перетину державного кордону позивачу було відмовлено у виїзді, про що складено відповідне рішення № 40 від 06.01.2026. Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами з 13.02.2026, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України 
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
28.01.2026 від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає про неналежність відповідача у справі. Обґрунтовуючи це, вказано, що оскаржуване рішення від 06.01.2026 про відмову у перетині кордону прийняте посадовою особою Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 прикордонний загін) під час її перебування у відрядженні до вказаного органу. Відтак, належним відповідачем є НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), як суб`єкт владних повноважень, відповідальний за здійснення прикордонного контролю у спірних правовідносинах.
29.01.2026 позивач подав до суду клопотання про заміну неналежного відповідача – Військову частину НОМЕР_4 , на належного – Військову частину НОМЕР_5 .
30.01.2026 від Військової частини НОМЕР_2 до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмового пояснення заступником начальника відділу - начальника 4 відділення інспекторів прикордонної Служби Військово-Повітряних Сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » майора ОСОБА_2 від 26.01.2026 щодо предмету спору. У вказаному поясненні посадова особа обґрунтовує відмову у виїзді ОСОБА_1 тим, що наявність у нього відстрочки (як батька, що самостійно виховує дитину) не підтверджується належним чином, оскільки судове рішення стосується лише визначення місця проживання сина, а присутність матері під час спроби перетину кордону спростовує факт одноосібного виховання дитини батьком.
04.02.2026 ухвалою суду здійснено заміну неналежного відповідача у справі №160/506/26 Військової частини НОМЕР_2 на належного – Військову частину НОМЕР_1 .
Військова частина НОМЕР_1 станом на 16.07.2026 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом доставлення ухвали про відкриття спрощеного провадження в його електронний кабінет системи «Електронний суд», про що в матеріалах справи міститься відповідна довідка. 
За приписами п. 5, 7 ст. 18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи. 
Відповідач має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд вважає його належним чином повідомленого про розгляд цієї справи. 
Згідно ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалам.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі №201/5409/24, яке набрало законної сили 02.08.2024, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (третя особа – Управління-Служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком ОСОБА_1 .
Відповідно до військово-облікового документу №190820221425317100019, виданого 23.05.2025 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 має відстрочку від призову (направлення) на військову службу (базову ВП) на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 07.08.2025.
Разом з цим, військово-обліковий документ, сформований 05.11.2025 у застосунку «Резерв+» містить відомості про наявність відстрочки від призову на військову службу на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 02.02.2026.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 навчається у навчальному закладі на території Федеративної Республіки Німеччина у школі Schloss Salem.
06.01.2026 ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» з метою виїзду до Федеративної Республіки Німеччина для супроводу свого неповнолітнього сина, ОСОБА_3 до його місця навчання, у школі Schloss Salem.
Під час проходження паспортного контролю позивач надав уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби України документи для підтвердження його право на виїзд з України, що не заперечується відповідачем:
рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року по справі № 201/5409/24 про визначення місця проживання дитини з батьком;
витяг з «Резерв +» від 05.11.2025 із відміткою про відстрочку від призову на військову службу на строк до 02.02.2026;
паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_6 виданий 30.05.2016, орган який видав документ 1202;
військово-обліковий документ № НОМЕР_7 від 23.05.2025, виданий керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
копію свідоцтва про народження дитини.
Рішенням НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.01.2026 №40 відмовлено ОСОБА_1 в перетині державного кордону України на підставі ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну гр. України», Правил перетинання ДК гр. України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.1995 року.
Із письмового пояснення заступника начальника відділу — начальника 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » майора ОСОБА_2 від 26.01.2026 вбачається, що 06.01.2026 для перетину державного кордону України сім`я подала документи у повному складі: ОСОБА_5 (батько), ОСОБА_6 (мати) та Пільх Архип (син). Так, попри наявність у ОСОБА_1 документів на підтвердження права на виїзд як батька, який самостійно виховує дитину (зокрема, рішення суду), співробітник прикордонної служби дійшов висновку про відсутність факту одноосібного виховання дитини батьком, оскільки родина прибула до пункту пропуску разом, а візуальне спостереження за їхньою поведінкою вказувало на наявність між обома батьками та дитиною нормальних родинних стосунків, що, на переконання співробітника, спростовує факт виховання сина виключно батьком.
Отже, предметом розгляду цієї справи є відмова позивачу органом прикордонної служби у перетині кордону України.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України від 05 листопада 2009 року №1710-VI “Про прикордонний контроль” (далі - Закон №1710-VI).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Згідно абзацу першому частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України “Про Державну прикордонну службу України”, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
За приписами частин першої, третьої, четвертої статті 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Згідно частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України”, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року №457 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 червня 2023 року за №1019/40075). Так рішенні зазначаються, з-поміж іншого, підстави та строки для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.
За змістом частини третьої статті 14 Закону №1710-VI особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.
За обставин цієї справи рішенням від 17 березня 2025 року №616 позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України з покликанням в загальному на Закон України “Про правовий режим воєнного стану”, Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”.
Статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VІІІ “Про правовий режим воєнного стану” (далі – Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частини другої статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Основного Закону.
Пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (далі - Закон №3543-XII) передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні було введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до пункту 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VІІІ.
Воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до цього часу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану, що обумовлено і в пункті 3 Указу Президента України №64/2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року затверджено Правила №57, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.
Відповідач у спірному рішенні відмовив позивачу в перетині державного кордону України «на підставі ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну гр. України», Правил перетинання ДК гр. України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.1995 року», без зазначення конкретних причин. 
Пунктом 2 Правил №57 установлено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в пунктах 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також пункті 2-14 цих Правил.
Згідно до абзацу 4 частини першої статті 23 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Правила та інші нормативно-правові акти не встановлюють вичерпного переліку документів, якими має підтверджуватися факт самостійного виховання дитини.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним.
Також, позивач є батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а місце проживання дитини визначено з батьком на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі №201/5409/24, яке набрало законної сили.
Чинним законодавством України не передбачено окремого судового провадження щодо встановлення факту самостійного виховання дитини, окрім як у межах спору про визначення місця її проживання.
Відповідно до принципу правової визначеності та обов`язковості судових рішень, жоден орган державної влади не наділений повноваженнями ставити під сумнів або вимагати додаткового підтвердження обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили.
Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/5409/24 є належною та достатньою правовою підставою для підтвердження факту самостійного виховання та утримання Позивачем неповнолітньої дитини.
За змістом військово-облікового документа №190820221425317100019 від 23.05.2025, з урахуванням витягу із застосунку “Резерв+” від 05.11.2025, ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації до 02.02.2026 на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону №3543-XII.
Питання відстрочки від мобілізації не віднесені до повноважень прикордонної служби, а остання лиш перевіряє їх наявність. Суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до положень Закону №3543-XII, є територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Отже, особа, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, має право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану; для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними документами.
Відмовляючи у наданні дозволу на перетин державного кордону, уповноважена службова особа відповідача виходила з того, що позивач прибув до пункту пропуску разом із матір`ю дитини. На підставі візуальної оцінки родинних стосунків між батьками та дитиною, посадова особа дійшла висновку про відсутність у позивача підстав для застосування відстрочки, передбаченої для батька, який самостійно виховує дитину.
Однак такий висновок суд вважає необґрунтованим, оскільки він ґрунтується на суб`єктивних припущеннях уповноваженої особи, а не на аналізі поданих до розгляду документів. Варто зазначити, що відповідач не заперечує факту надання позивачем повного пакета документів, передбаченого чинним законодавством для підтвердження права на виїзд.
Суд зазначає, що відповідно до Закону №1710-VI рішення про відмову у перетинанні державного кордону має прийматися за наявності визначених законом підстав, бути належним чином оформленим та містити чітке зазначення причин відмови. Правомірність такої відмови підлягає оцінці насамперед крізь призму тих конкретних підстав і мотивів, які прямо зазначені у рішенні суб`єкта владних повноважень, а не через можливі міркування, сформульовані згодом у судовому процесі.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень “суб`єктивізує” акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі №819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18).
Рішення відповідача від 06.01.2026 №40 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії.
Спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої можливим є реалізація права виїзду за кордон. Рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон, як того вимагає частина перша статті 14 Закону №1710-VI.
Натомість матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на момент перетину кордону 06.01.2026 належав до категорії осіб, визначених в пункті 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, та мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 02.02.2026, тобто мав право на перетин державного кордону.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд доходить висновку, що рішення НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.01.2026 №40 про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною першою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 1331,20 грн, що документально підтверджується квитанцією № ПН20382 від 09.01.2026.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1331,20 (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок) підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно частини п`ятої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132,139,193,241-246, 250, 251,257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) про визнання протиправним рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника відділу - начальника 4 відділення інспекторів прикордонної Служби Військово-Повітряних Сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » майора ОСОБА_2 від 06.01.2026 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) сплачений судовий збір у сумі 1331,20 (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець