Постанова
Іменем України

17 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 753/5267/22
провадження № 61-11570св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів: Карпенко С. О., Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_1 ,
відповідач | - | Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,
| - | ОСОБА_2 ,

розглянувши на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету, -  ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Філії 135 Домобудівельного комбінату Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - Філія 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» та ДП МОУ «Укрвійськбуд»), у якому просив:

1.1. визнати за ним разом із сім`єю у складі 4-х осіб право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (далі - спірне жиле приміщення);

1.2. зобов`язати керівництво Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» вчинити дії з відновлення електропостачання у щитовій, яка перебуває у них на балансі, і водопостачання (гаряче і холодне) наймачу ОСОБА_1 в спірному жилому приміщенні;

2. Позов мотивований тим, що у 2008 році ОСОБА_1 (під час проходження військової служби в органах прокуратури) отримав 01 листопада 2008 року в порядку забезпечення його житлом на підставі договору найму житла та акту прийому-передачі житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , у якому позивач разом із сім`єю проживає на момент звернення до суду. Це житло, на переконання позивача, він у 2008 році отримав на законних підставах.

3. Також Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд»на ім`я позивача був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 (6), відповідно до якого позивачу нараховувалися платежі за користування спірним жилим приміщенням, споживання відповідних житлово-комунальних послуг. Позивачем відкриті особові рахунки на постачання до спірного жилого приміщення електроенергії та гарячої води. Заборгованість за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги відсутня.

4. Позивач звільнений з військової служби за станом здоров`я і отримав інвалідність через захворювання, одержане під час проходження військової служби, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на квартирному обліку у житловій комісії гарнізону міста Києва (позачерговий), що підтверджується відповідною довідкою. Після звільнення позивача із військової служби 10 січня 2012 року між Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» та позивачем був укладений договір про надання житла для проживання сім`ї звільненого в запас військовослужбовця, який не забезпечений житлом, з терміном дії - до 01 лютого 2017 року, який у подальшому був пролонгований.

5. Факт проживання позивача у спірному жилому приміщенні без реєстрації місця проживання у ньому підтверджується довідками військової частини НОМЕР_2 . Також з них випливає, що він разом із своєю сім`єю зареєстрований за юридичною адресою цієї військової частини як особа, яка не забезпечена житлом, а тому є наймачем спірного жилого приміщення, отриманого під час проходження військової служби.

6. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до вимог чинного законодавства особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх у відповідності до встановленого порядку постійним житлом.

7. Позивач вважає, що відповідач безпідставно не визнає його право користуватися спірним жилим приміщенням, яке є його основним і єдиним місцем проживання, через що вчиняє різного роду перешкоди у цьому користуванні, у тому числі шляхом незаконного відключення світла і води, попри відсутність заборгованості.

8. 03 грудня 2019 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/22981/19 зобов`язано Філію 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» відновити електропостачання та водопостачання до спірного жилого приміщення. Незважаючи на це, 16 лютого 2022 року відповідачем здійснене неправомірне відключення спірного жилого приміщення від електропостачання і води.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

9. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову та заборонено Філії 135 Домобудівельного комбінату ДП МОУ «Укрвійськбуд» вчиняти будь-які дії щодо користування та розпорядження спірним жилим приміщенням.

10. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року ОСОБА_2 залучена до участі у справі у якості третьої особи, оскільки відповідач заявляв про те, що звільнення спірного жилого приміщення необхідне задля забезпечення її та її сім`ї житлом як внутрішньо переміщеної особи, якій спірне жиле приміщення формально передана з відповідною метою.

11. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

12. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що ордер на вселення до займаного ним приміщення ОСОБА_1 не надавався і не міг надаватися, оскільки це приміщення (спірне жиле приміщення) не є житловим, а строк дії укладеного з ним цивільного договору, який надавав йому право проживати у спірному жилому приміщенні закінчився. Позивач не надав суду доказів того, що згаданий договір від 10 січня 2012 року став підставою для його вселення у спірне жиле приміщення як житлове приміщення, був пролонгований. Тривалість користування відповідним приміщенням та зазначені ним платежі, пов`язані із його проживанням у спірному жилому приміщенні не можуть бути визнані підставами, що породжують його право користування ним як житлом, оскільки це приміщення не є житловим.

13. Положення законодавства, на які посилається позивач стосовно того, що особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки займане позивачем приміщення не є службовим житлом.

14. Отже у позивача відсутні правові підстави для проживання у спірному жилому приміщенні на момент звернення до суду. Позовні вимоги позивача про визнання права користуватися спірним жилим приміщенням членами його сім`ї не підлягають задоволенню, оскільки ці особи самі до суду з відповідними вимогами не зверталися.

15. Позовна вимога щодо зобов`язання відповідача вчинити дії з відновлення електропостачання та водопостачання до спірного жилого приміщення не підлягає задоволенню як похідна вимога від основної позовної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

16. Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року про забезпечення позову скасована, апеляційним судом постановлене нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення відповідного позову до його пред`явлення відмовлено.

17. Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена - рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким позов задоволений:

17.1. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням разом із сім`єю у складі чотирьох осіб - спірним жилим приміщенням;

17.2. ДП МОУ «Укрвійськбуд» зобов`язане вчинити дії з відновлення до спірного жилого приміщення, яка перебуває у нього на балансі, електропостачання у щитовій та водопостачання (гаряче і холодне) наймачу ОСОБА_1 ;

17.3. вирішене питання судових витрат.

18. Апеляційний суд виходив з того, що спірне жиле приміщення у розумінні статті 379 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (у актуальній редакції далі - ЦК України) є житлом призначеним і придатним для постійного проживання в ньому. Офіційно виділену йому квартиру АДРЕСА_3 у іншому житловому будинку позивач не отримав через боргові зобов`язання ДП МОУ «Укрвійськбуд», а не з власної вини. Спірне жиле приміщення стало певним замінником квартири, яку позивачу офіційно виділили, але так і не надали. 

19. Фактичне постійне проживання позивача з 2008 року по час звернення до суду із цим позовом (більше 14 років) в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується як довідками з місця служби позивача виданими під час її проходження в органах військової прокуратури, так і після звільнення з неї в запас.

20. Згідно із пунктом 2 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472 (у актуальній редакції далі - Інструкція про забезпечення житлом № 380), забезпечення військовослужбовців та членів сімей житловим приміщенням від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок фонду Міноборони, у тому числі навіть за рахунок переобладнання нежитлових приміщень у жилі приміщення. З урахуванням вимог пункту 26 цієї Інструкції особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом.

21. Апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем не визнається право позивача як наймача користуватись спірним жилим приміщенням, через що вчиняються різного роду перешкоди у цьому користуванні, у тому числі шляхом незаконного відключення електропостачання та водопостачання, попри відсутність заборгованості по сплаті та наявність прямих договорів із постачальниками житлово-комунальних послуг.

22. Однак підтверджене тривале проживання у спірному жилому приміщенні позивача, який не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати таку квартиру його житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Законодавство України передбачає обов`язки держави за встановлених обставин цієї справи перед позивачем щодо забезпечення його житлом. Втручання у його право користуватися спірною квартирою можливе лише у випадках, коли воно здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У цій справі відповідач не довів ці обставини.

23. Також відповідно до положень Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг. Ані цей Закон, ані Закон України від 10 січня 2002 року № 2918-III «Про питну воду та питне водопостачання», ані Правила надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, не передбачають повноваження відповідача щодо примусового відключення позивача від житлово-комунальних послуг.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

24. ДП МОУ «Укрвійськбуд» засноване на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, це підприємство володіє, користується і розпоряджається відповідним майном з обмеженням правомочності і розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна за згодою спеціального уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України.

25. Зокрема, пунктами 2.1 та 4.2 Статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд» передбачено, що завданням цього підприємства є виконання замовлення Міністерства оборони України з житлового і військового будівництва для потреб Міністерства оборони України, здійснення капітального будівництва житла, тощо.

26. Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» на підставі акта приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка від 05 грудня 2000 року № 225 на утримання були передані будинки, в тому числі й будинок АДРЕСА_4 .

27. 01 листопада 2008 року між Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» та командиром військової частини НОМЕР_2 був укладений договір, на підставі якого надане приміщення площею 82 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі також - спірне жиле приміщення) для тимчасового проживання сім`ї заступника військового прокурора Дарницького гарнізону - ОСОБА_1 , яке придатне для проживання з відповідними зручностями (далі - договір від 01 листопада 2008 року).

28. Відповідно до акта прийому-передачі приміщення для проживання у листопаді 2008 року військова частина НОМЕР_2 отримала зазначене приміщення для подальшої передачі ОСОБА_1 .

29. Філією 135 ДБК ДП «Укрвійськбуд» МО України на ім`я ОСОБА_1 як квартиронаймача був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 (6), відповідно до якого позивачу нараховувалися платежі за користування спірним жилим приміщенням та споживання відповідних житлово-комунальних послуг. Також ОСОБА_1 укладений з Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі») договір про постачання електроенергії за адресою: АДРЕСА_2 (з відкриттям особового рахунку № НОМЕР_3 ). Ще позивачу відкритий особовий рахунок № НОМЕР_4 на постачання гарячої води Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» - із встановленням приладів (лічильників) індивідуального обліку постачання комунальних послуг.

30. Апеляційний суд додатково зазначив, що встановив, що заборгованість за комунальні послуги, надані у спірному жилому приміщенні, у позивача не виникала.

31. За даними довідки військового прокурора Дарницького гарнізону (місто Київ) від 27 січня 2009 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій прокуратурі Дарницького гарнізону з 21 жовтня 2008 року по час видачі цієї довідки і має наступний склад сім`ї: дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 (народилася у 1999 році) та донька ОСОБА_4 (народилася у 2002 році). Вони постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 - у спірному жилому приміщенні, яке ОСОБА_1 отримав в порядку забезпечення житлом згідно договору найму житла від 01 листопада 2008 року та акта прийому-передачі від 01 листопада 2008 року під час проходження військової служби в органах прокуратури за зверненням військового прокурора Дарницького гарнізону від 29 жовтня 2008 року № 2500 до Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд».

32. Під час проходження служби позивачу згідно із протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 12 березня 2009 року № 19 та рішення Міністра оборони України була розподілена 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_5 - з числа новозбудованого житла, переданого актом від 25 грудня 2008 року № 4/2008 ДП МОУ «Укрвійськбуд» за договором про будівництво багатоповерхових житлових будинків на АДРЕСА_6 від 10 січня 2007 року. Однак через боргові зобов`язання ДП МОУ «Укрвійськбуд» ордер на цю квартиру АДРЕСА_3 виданий не був, оскільки вона за рішенням Господарського суду міста Києва від 21 червня 2010 року у справі № 32/214 була передана комерційній структурі в рахунок боргу ДП МОУ «Укрвійськбуд» та 25 жовтня 2010 року була продана цією комерційною структурою. Факт отримання грошової компенсації позивачем за цю квартиру судами не встановлений, учасниками не доведений.

33. Тому, після звільнення позивача із військової служби за станом здоров`я, 10 січня 2012 року між Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» (наймодавець) та колишнім військовослужбовцем ОСОБА_1 (наймач) укладений договір про надання приміщення для проживання сім`ї звільненого в запас військовослужбовця, який не забезпечений житлом в порядку статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого наймодавець передав у користування та володіння наймача приміщення, яке придатне для проживання, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , для проживання його сім`ї в складі 4?х осіб (далі - договір найму від 10 січня 2012 року).

34. Відповідно до розділу 6 договору найму від 10 січня 2012 року він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами на 5 років і діє до 01 лютого 2017 року. Умови цього договору можуть бути змінені лише після письмової домовленості про це його сторін у двосторонньому порядку та підписанням відповідної додаткової угоди ними або їх уповноваженими особами. Договір найму від 10 січня 2012 року може бути достроково припинений лише за домовленістю його сторін.

35. Апеляційний суд додатково встановив, що за згодою Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» спірне жиле приміщення за власні кошти позивача відремонтоване - проведений капітальний ремонт. Зокрема, це передбачено пунктом 4 договору найму спірного жилого приміщення від 01 листопада 2008 року про надання приміщення для вселення і проживання військовослужбовця ОСОБА_1 із сім`єю в складі 4-х осіб, у якому також зазначено, що це житлове приміщення загальною площею 82 кв. м.

36. Водночас в матеріалах справи міститься ще один договір, датований січнем 2012 року, укладений між Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), згідно із яким виконавець надає послуги по проживанню, а замовник приймає в користування приміщення № 133 загальною площею 68 кв. м. в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_8 . Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2012 року (далі - договір 2012 року).

37. На договорі 2012 року міститься відмітка про наявність додаткової угоди до нього - сторони домовилися про продовження строку його дії на 12 місяців - до 31 грудня 2013 року.

38. 30 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до директора Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» із заявою, у якій просив розірвати договір 2012 року, у подальшому з 01 червня 2013 року нарахування за отримані житлово?комунальні послуги проводити по діючим державним тарифам.

39. Довідкою начальника Житлово-комунального відділу Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 27 січня 2016 року № 8 підтверджено, що ОСОБА_1 разом із сім`єю проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

40. 10 березня 2017 року ДП МОУ «Укрвійськбуд» листом № 63 повідомило Міністерство оборони України про те, що укласти договір оренди нежитлового приміщення з ОСОБА_1 на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не є можливим.

41. 22 квітня 2019 року директор Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» повідомив ОСОБА_1 про необхідність звільнення займаного ним нежилого приміщення АДРЕСА_1 . Ця вимога була вручена ОСОБА_1 24 квітня 2019 року.

42. Апеляційний суд встановив, що за час проживання у спірному жилому приміщенні позивач забезпечив виготовлення технічної документації на нього, що підтверджується копією технічного паспорта на це приміщення, виготовленого 27 травня 2019 року.

43. Згідно із довідкою від 25 липня 2019 року № 26501 ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в житловому комплексі гарнізону міста Києва з грудня 2004 року.

44. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 03 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: 

АДРЕСА_9 . З виданої командиром військової частини НОМЕР_2 довідки від 26 липня 2019 року № А/642 випливає, що ОСОБА_1 разом із сім`єю зареєстрований з 03 березня 2012 року у АДРЕСА_10 - за юридичною адресою цієї військової частини НОМЕР_2 . Він - особа, яка не забезпечена житлом та здійснює його піднайом за договором найму від 10 січня 2012 року (за адресою: АДРЕСА_2 ), який протягом лютого-березня 2017 року пролонгований на тих же умовах на аналогічний термін щодо того ж приміщення, яке для нього у 2008 році (за час служби в органах військової прокуратури) було орендоване військовою частиною НОМЕР_2 згідно договору від 01 листопада 2008 року, дія якого була припинена 30 листопада 2011 року у зв`язку із його звільненням. Однак відповідне житло ОСОБА_1 не звільнялось у зв`язку із укладенням договору найму від 10 січня 2012 року щодо надання приміщення для проживання сім`ї звільненого в запас за станом здоров`я військовослужбовця, який не забезпечений житлом. За місцем реєстрації військовою частиною НОМЕР_2 він житлом не забезпечувався та не проживає. Аналогічні відомості зазначені у довідці командира військової частини НОМЕР_2 від 25 травня 2022 року № А/503.

46. 03 грудня 2019 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у цивільній справі № 753/22981/19 зобов`язано Філію 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» відновити електропостачання та водопостачання в квартирі АДРЕСА_1 , її наймачу - ОСОБА_1 .

47. Апеляційний суд встановив, що відповідачем не визнається право позивача як наймача користуватись спірним жилим приміщенням, через що вчиняються різного роду перешкоди в користуванні, у тому числі шляхом незаконного відключення світла і води, попри відсутність заборгованості по сплаті і наявність прямих договорів із постачальниками житлово-комунальних послуг. Зокрема, мало місце відключення 16 лютого 2022 року відповідачем спірного жилого приміщення від електропостачання і води, що підтверджується копією актів, претензій, які підписані сусідами. Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» на заяви про відновлення електропостачання, не відбулось належного реагування, відповідь не надана.

48. Апеляційний суд встановив, що на час звернення позивача до суду із цим позовом квартира АДРЕСА_1 є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним для постійного проживання у ньому, тобто повноцінним житловим приміщенням.

49. Відповідність спірного жилого приміщення санітарно-технічним нормам, що ставляться до житла, підтверджена звітом про проведення технічного обстеження квартири АДРЕСА_1 , складеним 12 листопада 2021 року експертом будівельної лабораторії Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Київської міської державної адміністрації (кваліфікаційний сертифікат експерта від 31 січня 2019 року серія АЕ №005393 - технічне обстеження будівель і споруд). З цього звіту також слідує, що спірне жиле приміщення знаходиться у житловому 10-ти поверховому будинку АДРЕСА_11 , відповідає нормативним вимогам ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення.

50. Відповіддю ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 10 жовтня 2019 року № 1/3/012/К-19520 підтверджується, що ним не відключалось спірне жиле приміщення від електропостачання, а також те, що працівниками ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» здійснювався виїзд для відновлення цього електропостачання, однак балансоутримувачем - Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» після повторного підключення 18 вересня 2019 року знову було знеструмлене спірне жиле приміщення та не надано доступ до щитової будинку, яка знаходиться на балансі у відповідача для підключення до електропостачання позивача. Також ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» повідомило, що направляло лист відповідачу з проханням утриматись від дії, які розцінюються як втручання у правовідносини інших суб`єктів господарювання.

51. З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2022 року між Філією 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) був укладений договір № 37?133/2022 про надання послуг на тимчасове користування приміщенням для проживання, відповідно до якого виконавець надає замовнику у тимчасове користування терміном на 12 місяців для власних потреб в складі 3 осіб приміщення загальною площею 82 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

52. 19 травня 2022 року комісією Філії 135 ДК ДП МОУ «Укрвійськбуд» складений акт про самовільне проникнення ОСОБА_1 до приміщенням № 133 на вулиці Бориспільській, 37, у місті Києві.

53. Судами розглядались цивільні справи № 753/12944/14 та № 753/18631/19 за позовом ДП МОУ «Укрвійськбуд» про витребування майна і виселення позивача із спірного жилого приміщення, по яких судами відмовлено у їх задоволенні. Зокрема, щодо останньої позовної заяви ДП МОУ «Укрвійськбуд» - після 3?річного її розгляду судом ДП МОУ «Укрвійськбуд» саме відмовилося від свого позову про виселення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

54. У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДП МОУ «Укрвійськбуд» на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

55. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2023 року, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі.

56. 14 серпня 2026 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з метою приведення у відповідність новому визначеному постійному складу колегій справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Ситнік О. М.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

57. Як на підставу касаційного оскарження зазначеного судового рішення, з урахуванням змісту та вимог його касаційної скарги, ДП МОУ «Укрвійськбуд» посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України).

58. ДП МОУ «Укрвійськбуд» вважає, що апеляційний суд не застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Судувід 23 грудня 2021 року у справі № 671/1433/19 щодо можливості переведення нежитлового приміщення у житлове.

59. Також, на думку відповідача, апеляційний суд неправильно застосував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, щодо застосування статті 8 Конвенції - через неподібність правовідносин судових справ.

60. Верховний Суд також не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України. Також Верховний Суд не приймає до уваги взаємовиключні аргументи, які суперечать доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). А твердження про ігнорування апеляційним судом доказів, яким у мотивувальній частині оскаржуваної постанови їм надана оцінка є, як мінімум, лише не згодою особи з висновками суду, а не підставою для застосування частини четвертої статті 389 ЦПК України.

61. Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача на свій правовий висновок, інтерпретований ним на власний розсуд, викладений у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 317/1541/17, з приводу того, що втручання у права осіб, які, за відсутності правових підстав, займають частину приміщення дитячого садку, здійснюється відповідно до вимог закону, відповідає суспільному інтересу членів територіальної громади, від імені яких дії сільська рада, та є пропорційним переслідуваній легітимній меті забезпечити безперешкодне та безпечне використання територіальною громадою своєї власності - закладу дошкільної освіти за його цільовим призначенням. У цій справі мова не йде про дитячий садок, відповідач жодним чином не довів як користування спірним жилим приміщенням позивачем, враховуючи його передання третій особі для тієї самої мети - проживання із сім`єю, підривають обороноздатність, суверенітет, незалежність, територіальну цілісність і недоторканість кордонів, захист життя і здоров`я людей в межах проведення в Україні Антитерористичної операції та Операції об`єднаних сил. Водночас вимогу про оцінку пропорційності втручання у право мирного володіння, яка вимагається зазначеним правовим висновком, апеляційний суд здійснив, зазначивши про неї у мотивувальній частині оскаржуваної постанови

62. Враховуючи, що відповідач сам змінює статус спірного жилого приміщення з такого, що придатне (є житлом) або не придатне для проживання, в залежності від окремих своїх аргументів у касаційній скарзі, Верховний Суд не має належних доводів, які б спростовували статус спірного жилого приміщення як такого, що придатне для проживання фізичних осіб, або ставили б під сумнів такий статус, встановлений апеляційним судом, а тому посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 759/9443/17, щодо нікчемності договорів оренди нежитлових приміщень є нерелевантним до цієї справи.

63. У цій справі судами обох інстанцій не встановлювався факт того, що спірне жиле приміщення є допоміжним нежитловим приміщенням у зазначеному будинку АДРЕСА_4 , що позивач отримав його у користування від якоїсь третьої особи, тому правовий висновок Верховного Суду, зокрема викладений у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 161/15804/15-ц, щодо передання такого типу приміщення у користування особою, яка не має права передавати таке майно у користування, без згоди співвласників квартир у багатоквартирному будинку іншій особі, не є релевантним встановленим обставинам цієї справи, зокрема й судом першої інстанції, судове рішення якого відповідач просить залишити у силі.

64. Оскільки оскаржувана постанова апеляційного суду не стосується позбавлення законного власника його права власності на спірне жиле приміщення, то Верховний Суд не бере до уваги аргументи щодо позбавлення такого права. У частині втручання у користування Верховний Суд звертає увагу, що неспростованими відповідачем встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи встановлено, що спірним жилим приміщенням протягом 14 років користується саме позивач. Посилання ж на норми права, покликані захищати право на житло, з одночасним твердженням про те, що спірне жиле приміщення житлом не є - одні з взаємовиключних аргументів, зазначених вище. Тому Верховний Суд, враховуючи також, що мова у цій справі взагалі не стосується сімейних відносин позивача та відповідача, не приймає до уваги його посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц та у справі № 523/12186/13-ц. А у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 917/154/15 взагалі відсутній правовий висновок, на якій посилається відповідач.

65. Верховний Суд не приймає до уваги посилання відповідача на обмеження його можливості реалізувати принцип змагальності сторін через незадоволення його клопотання про перенесення розгляду цієї справи з 04 липня 2023 року на іншу дату через участь його представника у цей день у судовому засіданні у справі № 910/5740/21, оскільки розгляд справи № 753/5267/22 призначений на відповідну дату ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2023 року, а розгляд справи № 910/5740/21 призначений на відповідну дату ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12 червня 2023 року. В матеріалах справи не містяться жодні доводи відповідача апеляційному суду з яких підстав він не звернувся у справі № 910/5740/21 з аналогічним клопотанням. Водночас стаття 44 ЦПК України вимагає від апеляційного суду не допускати зловживання процесуальними правами. Апеляційний суд прийняв до уваги відзив відповідача.

66. Оскільки стаття 43 ЦПК України передбачає не тільки права, а й обов`язки учасників справи, одним з яких відповідно до вимог ЦПК України є реалізація процесуальних прав у той спосіб, який визначений процесуальним законодавством, а частина перша статті 398 ЦПК України передбачає, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження - Верховний Суд не приймає до уваги письмові пояснення відповідача до його касаційної скарги, які надійшли до Верховного Суду поза відповідним строком, зокрема датовані 19 жовтня 2023 року.

(2) Позиція ОСОБА_5 

67. 30 серпня 2023 року через скриню прийому документів Верховному Суду переданий відзив ОСОБА_1 в межах процесуального строку, визначеного в ухвалі Верховного Суду від 07 серпня 2023 року. Однак копія цього відзиву не була направлена на дійсну адресу третьої особи у цій справі, за якою відповідно до матеріалів відкритого касаційного провадження вона отримує листування, яка вказана як у касаційній скарзі, так й у супровідному листі Верховного Суду до зазначеної ухвали, отриманої ОСОБА_1 . Доказів того, що третя особа може отримати копію відзиву за тією поштовою адресою, на яку його надіслав тертій особі ОСОБА_1 . Верховному Суду не надані, як і докази безпосереднього отримання  ОСОБА_2 копії цього відзиву, доданих до нього матеріалів.

68. Водночас частина четверта статті 395 ЦПК України передбачає, що до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, що корелюється із загальним змістом статті 178 ЦПК України. В іншому випадку відзив не є процесуальним документом, який відповідає вимогам ЦПК України. Тобто зазначений відзив ОСОБА_1 не є процесуальним документом, який відповідає вимогам ЦПК України, у зв`язку з чим, враховуючи, зокрема статтю 1 та частину другу статті 43 ЦПК України, Верховний Суд здійснює касаційний перегляд оскаржуваного судового рішення за наявними матеріалами справи без врахування зазначеного відзиву.

(3) Позиція інших учасників справи

69. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

70. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України).

71. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

72. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (частини перша та друга стаття 8 Конвенції).

73. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

74. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України).

75. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

76. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність визначені статтями 76-80 ЦПК України.

77. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 80 ЦПК України).

78. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

79. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

80. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

81. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

82. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

83. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

84. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

85. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).

86. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (частина перша статті 379 ЦК України).

87. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (частина перша статті 9 Житлового Кодексу України, колишнього Житлового Кодексу Української РСР, у актуальній редакції далі - ЖК України).

88. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (частини четверта та п`ята статті 9 ЖК України).

89. Стаття 31 ЖК України присвячене закріпленню права громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством.

90. Частина четверта та шоста статті 49 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (у актуальній редакції далі - Закон про прокуратуру) передбачає, що прокурори та слідчі прокуратури забезпечуються жилою площею місцевими органами влади в першочерговому порядку. Прокурори і слідчі прокуратури, призначені на роботу в іншу місцевість, протягом шести місяців забезпечуються виконавчими комітетами місцевих Рад благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку.

91. Забезпечення військових прокуратур службовими приміщеннями, їх охорони, транспортом, засобами зв`язку, іншим необхідним майном, а військовослужбовців цих прокуратур - обмундируванням здійснюється Міністерством оборони України (частина сьома статті 52 Закону про прокуратуру).

92. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у актуальній редакції далі - Закон про соцзахист військовослужбовців) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно?правовими актами.

93. Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла (абзац перший частини 9 статті 12 Закону про соцзахист військовослужбовців).

94. Військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо (стаття 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (у актуальній редакції далі - Закон про майно ЗСУ).

95. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону про майно ЗСУ).

96. Згідно із пунктом 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (у актуальній редакції далі - Інструкції про забезпечення житлом № 737), забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом: надання службових жилих приміщень військовослужбовцям; надання жилих приміщень для постійного проживання військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби (крім випадків, визначених у пункті 1.4 розділу І Інструкції про забезпечення житлом № 737); надання жилої площі у гуртожитках курсантам і військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, працівникам Збройних Сил України; надання місць у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі; оренди житла військовослужбовцям офіцерського складу.

97. Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 1.5 розділу І Інструкції про забезпечення житлом № 737).

98. З метою дотримання вимог чинного законодавства під час ведення обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу жилої площі, призначеної для постійного проживання, участі в розподілі службового житла та контролю за використанням житла в органах військового управління, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), гарнізонах створюються житлові комісії (пункт 1.6 розділу І Інструкції про забезпечення житлом № 737).

99. Жилі приміщення, які звільняються військовослужбовцями та особами, звільненими з військової служби, у зв`язку з наданням їм інших жилих приміщень за рахунок фондів Міністерства оборони України незалежно від належності будинків розподіляються між військовослужбовцями та особами, звільненими з військової служби, які перебувають на квартирному обліку в даному гарнізоні. Питання щодо статусу зазначених жилих приміщень в Міністерстві оборони України визначає Міністр оборони України (службове чи постійне) (абзац перший пункту 1.9 Інструкції про забезпечення житлом № 737).

100. Якщо військовослужбовці, звільнені з військової служби з інших підстав, виявляють бажання отримати жилі приміщення не за місцем перебування на обліку, такі військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями за обраним місцем постійного проживання виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районних державних адміністрацій на загальних підставах відповідно до вимог чинного законодавства (абзац третій пункту 2.17 розділу ІІ Інструкції про забезпечення житлом № 737).

101. Рішення про зняття з обліку та виключення зі списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, приймається житловою комісією військової частини, яка зарахувала військовослужбовця на облік, або її правонаступником. Рішення письмово доводиться до відома військовослужбовця у п`ятнадцятиденний строк із зазначенням причин зняття з обліку (частина третя пункту 2.19 розділу ІІ Інструкції про забезпечення житлом № 737).

102. Військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у Збройних Силах України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (пункт 4.1 розділу IV Інструкції про забезпечення житлом № 737).

103. Житло, яке надається військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, для постійного проживання, повинно бути благоустроєним відповідно до вимог даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. У разі надходження до Міністерства оборони України житла, яке не благоустроєне відповідно до вимог населеного пункту (крім житла, збудованого (придбаного) Міністерства оборони України за рахунок коштів Державного бюджету України), за письмовою згодою військовослужбовця, особи, звільненої з військової служби, та повнолітніх членів його сім`ї, рішенням Міністра оборони України цьому військовослужбовцю чи особі, звільненій з військової служби, може бути надано це жиле приміщення, яке не благоустроєне відповідно до вимог населеного пункту (абзаци перший та другий пункту 4.3 розділу IV Інструкції про забезпечення житлом № 737).

104. Військовослужбовець та члени його сім`ї негайно звільняють займане ними орендоване жиле приміщення у разі одержання службового житла, житлового приміщення для постійного проживання або іншого жилого приміщення, а також у разі придбання житла для постійного проживання (абзац перший пункту 7.7 розділу VII Інструкції про забезпечення житлом № 737).

105. Перевірка стану обліку та використання жилої площі, закріпленої за гарнізонами, в тому числі в будинках виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, районної державної адміністрації та центральних органів виконавчої влади, проводиться щороку квартирно-експлуатаційними управліннями, квартирно-експлуатаційними відділами чи квартирно-експлуатаційними частинами (районів) (далі - КЕВ (КЕЧ) районів) разом з гарнізонними житловими комісіями. Про проведені перевірки робляться відповідні відмітки в картках обліку жилої площі, закріпленої за гарнізоном в будинках виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради та центральних органів виконавчої влади. Контроль за станом обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється відповідними КЕВ (КЕЧ) районів у взаємодії з виконавчим органом сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районними державними адміністраціями (пункти 10.1 та 10.2 розділу Х Інструкції про забезпечення житлом № 737).

106. За належну організацію роботи житлових комісій гарнізону, дотримання законності під час забезпечення військовослужбовців і осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей жилими приміщеннями, відповідає начальник гарнізону (пункт 11.1 розділу ХІ Інструкції про забезпечення житлом № 737).

107. У подальшому Інструкція про забезпечення житлом № 737 втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472 (далі також - Інструкції про забезпечення житлом № 380).

108. Зокрема, пункт 2 розділу Інструкції про забезпечення житлом № 380 передбачає, що забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами).

109. За наявності потреби військовослужбовця у поліпшенні житлових умов та перебуванні на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, житловими комісіями військових частин (об`єднаних житлових комісій) можуть розглядатися питання щодо надання переобладнаних за згодою та за рахунок цього військовослужбовця жилих приміщень для постійного проживання в порядку, визначеному цією Інструкцією. Надання нежитлових приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей для заселення до їх переобладнання в жилі приміщення у встановленому законодавством порядку забороняється (пункт 8 розділу ІІІ Інструкції про забезпечення житлом № 380).

110. Житлові комісії військових частин (об`єднані житлові комісії) щороку проводять інвентаризацію облікових справ військовослужбовців та членів їх сімей, що перебувають на обліку, під час якої перевіряються житлові умови (за необхідності), а також оновлюються документи, що містяться в облікових справах (пункт 16 розділу VI Інструкції про забезпечення житлом № 380).

111. Особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини (пункт 1 розділу VIІ Інструкції про забезпечення житлом № 380).

112. Військовослужбовці та члени їх сімей, які перебувають на обліку, мають право отримати грошову компенсацію за належне їм для отримання житлове приміщення (пункт 1 розділу VIIІ Інструкції про забезпечення житлом № 380).

113. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово?комунальних послуг (пункт 5 частини першої статті 1 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (у актуальній редакції далі - Закон про ЖКХ).

114. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону про ЖКХ).

115. За встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, повноваження відповідача щодо створення перешкод позивачу у доступі до житлово-комунальних послуг (їх відключення) не випливають ані з Закону про ЖКХ, ані із Закону України від 10 січня 2002 року № 2918-III «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», ані з Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, ані з Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 тощо.

116. Верховний Суд не вважає за потрібне повторювати практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), на яку посилаються як учасники спору, так і суди попередніх інстанцій, щодо принципів втручання держави у мирне володіння особою майном, яка, у тому числі, стосується користування позивачем спірним жилим приміщенням, так само як і прав власника спірного жилого приміщення.

117. ЄСПЛ також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine), заява № 4909/04, п. 58).

118. Критерії оцінки подібності правовідносин для застосування правових висновків Верховного Суду у контексті статей 263 та 389 ЦПК України, визначені, наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

119. Суди попередніх інстанцій не встановили, з урахуванням договору від 01 листопада 2008 року та договору від 10 січня 2012 року, що позивач здійсним самоправне зайняття спірного жилого приміщення у розумінні ЖК України.

120. У цій справі не встановлено, що позивач знятий з обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. Також не встановлено, що позивач з його сім`єю не отримували на момент його звернення до суду компенсацію за належне їм для отримання житлове приміщення. Саме право позивача на забезпечення житлом відповідно до статті 12 Закону про соцзахист військовослужбовців, у тому числі станом на 2017 рік, учасниками справи не спростовується та не заперечується, судам не надавалися докази, які б давали підстави дійти висновку про відсутність такого права позивача, або належну його остаточну реалізацію на момент звернення до суду. Також не встановлено, що позивачу пропонувались інші приміщення, придатні для проживання, задля реалізації зазначеного права.

121. Оскільки апеляційний суд послався на загальний правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, суть якого не змінюється від того факту, що на відміну від справи, що розглядається, у справі № 754/613/18-ц предмет спору був пов`язаний із спадково-сімейними відносинами. Верховний Суд погоджується, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що розглядається, можна говорити про те, що тривалий час проживання позивача у спірному жилому приміщенні, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірне жиле приміщення «житлом» позивача у розумінні статті 8 Конвенції. Хоча це автоматично ще не означає, що він не може бути позбавлений права користування ним.

122. Водночас апеляційний суд у мотивувальній частині оскаржуваної постанови пояснив мотиви, з яких вважає втручання у відповідне право користування позивача порушенням статті 8 Конвенції відповідно до принципів, сформованих практикою ЄСПЛ. Відповідач ці висновки у своїй касаційній скарзі не спростував. А у Верховного Суду відсутні підстави не погоджуватися з висновком апеляційного суду у цьому питанні.

123. У постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 671/1433/19 Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не визначає порядок переведення нежитлового приміщення у житлове. Однак аналіз норм права дає підстави для висновку, що таке переведення можливе за сукупності наступних умов: наявність волевиявлення власника приміщення на зміну його правового статусу, благоустроєність приміщення та його придатність для постійного або тимчасового проживання громадян, відповідність приміщення встановленим санітарним і технічних вимогам.

124. Усі зазначені умови апеляційний суд встановив. Те, що відповідач не згоден з висновками апеляційного суду з цього питання, оскільки вони не відповідають його інтересам, не означає, що апеляційний суд неправильно застосував або проігнорував зазначений висновок Верховного Суду. Щодо взаємовиключного посилання відповідача на статус спірного жилого приміщення як житлового чи-то як нежитлового, в залежності від того, чи це підходить для його окремих аргументів, - вже було зазначено вище.

125. Апеляційний суд оцінював зазначений звіт експерта, а не висновок експерта у розумінні частини першої статті 102 ЦПК України, як один з доказів у справі у сукупності з іншими доказами та обставинами, зокрема з урахуванням того, що одним з аргументів відповідача, який стверджує, що спірне жиле приміщення є нежитловим приміщенням, є не придатним для проживання фізичних осіб, є те, що він вимагає звільнити його, оскільки уклав угоду щодо проживання у цьому спірному жилому приміщенні внутрішньо переміщеної особи з її сім`єю (третя особа). Якщо відповідач вважає, що цей звіт не відповідає дійсним обставинам справи, або містить неправдиві відомості, то він не був позбавлений права звернутися до суду щодо призначення офіційної експертизи, яка б підтвердила або спростувала зміст цього звіту, а не вимагати у суду не розглядати його, оскільки він не є висновком експерта у розумінні статті 102 ЦПК України. Відповідач не надав Верховному Суду доказів того, що таке його право було порушене апеляційним судом.

126. Незгода відповідача з висновками суду апеляційної інстанції та його оцінкою доказів у справі сама по собі не є підставою для висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. Відповідач не навів доведених фактів того, що спірне жиле приміщення дійсно не є придатним для проживання фізичних осіб, що б спростовувало висновки суду про його статус та інші доводи й докази, надані позивачем. Зокрема, відповідач не пояснює яким чином тоді спірне жиле приміщення, яке за його твердженням, не придатне для проживання фізичних осіб, було передане ним за договором у користування третій особі саме задля цієї мети.

127. Відповідачем також не спростовані висновки апеляційного суду про те, що користування позивачем спірним жилим приміщенням є результатом компромісного та неповного виконання державою свого обов`язку щодо забезпечення його та членів його сім`ї житлом. Суд апеляційної інстанції в основі свого оскаржуваного судового рішення в першу чергу виходив з права на «житло», захищеного Конвенцією та принципів такого захисту, а не з наявності пролонгованого чи непролонгованого договору найму від 10 січня 2012 року, оскільки відмова позивачу у 2017 році чи 2019 році у його праві на житло, передбаченому Законом, не може бути підставою для втрати такого права.

128. Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (дивитись, серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03, п. 40), від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia, заява № 58255/00, п. 36), від 25 вересня 1996 року у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Buckley v. the United Kingdom, заява № 20348/92, п.п. 52-54)).

129. Зокрема, відсутність ордера на вселення у спірне приміщення сама по собі ще не є підставою для висновку про те, що займане особою приміщення, за наявності достатніх триваючих її зв`язків з цим місцем проживання, не є «житлом» у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції (дивитись постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/771/21).

130. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її користування таким приміщенням було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (дивитись mutatis mutandis пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16?ц). Водночас принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (пункт 67 зазначеної постанови Великої Плати Верховного Суду).

131. Також відповідач жодними доказами не спростував висновок апеляційного суду про невідповідність його дій Закону щодо обмеження позивача у доступі до зазначених житлово-комунальних послуг.

132. Деякі недоліки у текстуальному формулюванні мотивів апеляційного суду та повноті описів судових документів Верховний Суд оцінює у контексті частини другої статті 410 ЦПК України.

133. Оскільки зміст Інструкції про забезпечення житлом № 737 не спростовує висновки апеляційного суду та не вступає у протиріччя зі змістом Інструкції про забезпечення житлом № 380, яке б вимагало вважати висновки апеляційного суду у цій справі помилковими, Верховний Суд оцінює відсутність посилання апеляційного суду на Інструкцію про забезпечення житлом № 737 у контексті частини другої статті 412 ЦПК України. 

134. Якщо відповідач вважає, що документальне оформлення користування позивачем спірним жилим приміщенням не відповідає актуальним вимогам законодавства, він не позбавлений права звернутися до осіб, які визначені законодавством відповідальними за таке оформлення, з метою усунення недоліків такого оформлення. Також у цій справі апеляційний суд не робив висновок про неможливість виселення позивача із спірного жилого приміщення, за умови виконання вимог статті 12 Закону про соцзахист військовослужбовців щодо нього, або встановлення підстав, які б виключали застосування цієї статті Закону до нього.

135. Отже доводи касаційної скарги не доводять необхідність скасування оскаржуваного судового рішення, тому Верховний Суд не бачить доведених підстав для задоволення касаційної скарги.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

136. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. (частина третя статті 401 ЦПК України).

137. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу ДП МОУ«Укрвійськбуд»без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

(2.2) Щодо судових витрат

138. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

139. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

140. Відповідно до квитанції від 01 серпня 2023 року № 32528798800007446283 ДП МОУ «Укрвійськбуд» сплатило судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 4 048,99 грн.

141. ДП МОУ «Укрвійськбуд» у касаційній скарзі не заявляло вимог про розподіл судових витрат. Інші учасники справи не заявляли касаційному суду до відшкодування судові витрати.

142. Враховуючи результат касаційного перегляду справи, відсутні підстави для відшкодування ДП МОУ «Укрвійськбуд»витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Залишити без задоволення касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».

2. Залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік