КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2026 року справа №320/24068/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Зміст позовних вимог та процесуальні дії у справі.
Представник ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні перерахунку та виплаті пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку за 31 років понаднормового стажу, відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 в редакції, чинній до 11.10.2017, а саме: без застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 23.02.2026.
-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку за 31 років понаднормового стажу, відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 в редакції, чинній до 11.10.2017, а саме: без застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 23.02.2026.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2026 року відкрито провадження у адміністративній справі.
Позов обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до вимог Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991, з 2011 року. Згідно з електронною пенсійною справою страховий стаж позивача становить 46 років 5 місяців 3 дні. Позивач посилається на частину другу статті 56 Закону України № 796-XII у редакції, що діяла до 11.10.2017, відповідно до якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менше 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку. Для громадян, які працювали за Списком № 1, за наявності стажу 10 років і більше для чоловіків та 7 років 6 місяців і більше для жінок пенсія збільшується на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж, але не вище 85 відсотків заробітку. У зв`язку з цим позивач звернулася до відповідача із заявою від 23.02.2026, у якій просила здійснити обчислення та виплату пенсії за віком із її збільшенням на 31 відсоток заробітку за 31 рік понаднормового стажу відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991. За результатами розгляду звернення позивача відповідач надіслав лист від 17.03.2026 № 16215-13389/Щ-02/8-1000/26, у якому повідомив, що у зв`язку з набранням чинності з 01.10.2017 Законом України № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» до частини другої статті 56 Закону України № 796-XII було внесено зміни, якими визначено умови призначення пенсії. Зокрема, відповідач зазначив, що право на пенсію мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови наявності стажу роботи не менш як 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж, але не більше ніж 75 відсотків заробітку у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV. Також відповідач зазначив, що призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV здійснюється за бажанням застрахованої особи. При цьому частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до 01.01.2004, може визначатися відповідно до раніше чинного законодавства, а частина пенсії за період страхового стажу, набутого після цієї дати, визначається відповідно до чинного законодавства. Крім того, відповідач вказав, що частина розміру пенсії, обчислена за раніше чинним законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, встановлених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути меншою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли станом на день набрання чинності Законом України № 1058-IV. ОСОБА_1 не погоджується з відмовою відповідача у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії у заявленому розмірі, у зв`язку з чим звернулась до суду з цим позовом.
Позиція відповідача.
13.08.2026 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало письмовий відзив. Відповідач зазначає, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідач посилається на частину другу статті 56 Закону України № 796-XII у редакції, чинній до 01.01.2004, відповідно до якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку. Для громадян, які відпрацювали за Списком № 1, за наявності стажу 10 років і більше для чоловіків та 7 років 6 місяців і більше для жінок пенсія збільшується, але не вище 85 відсотків заробітку. На думку відповідача, зазначена норма визначала розмір пенсії громадянина залежно від наявного у нього стажу та заробітку, але не визначала розмір доплати до пенсії за понаднормативний страховий стаж. Відповідач зазначає, що поняття доплати до пенсії за понаднормативний страховий стаж визначено статтею 28 Закону України № 1058-IV. Згідно з цією нормою за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років для чоловіків і 30 років для жінок пенсія за віком збільшується на один відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більше ніж на один відсоток мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини. У зв`язку з набранням чинності з 01.10.2017 Законом України № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» до частини другої статті 56 Закону України № 796-XII було внесено зміни, якими визначено умови призначення пенсії відповідно до цієї статті. Зокрема, право на пенсію мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку. Для громадян, які відпрацювали за Списком № 1, за наявності стажу 10 років і більше для чоловіків та 7 років 6 місяців і більше для жінок пенсія збільшується, але не вище 85 відсотків заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV. Відповідач також зазначає, що призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV здійснюється за бажанням застрахованої особи. У такому випадку частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, тобто до 01.01.2004, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, визначається відповідно до цього Закону. При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, у розмірі 168,00 грн, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом. Відповідач вказує, що пенсія за другою складовою обчислюється відповідно до статті 27 Закону України № 1058-IV із заробітної плати за період, починаючи з 01.01.2004, та з урахуванням страхового стажу, набутого за цей період. Відповідно до статті 28 Закону України № 1058-IV у редакції, чинній з 01.10.2011, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років для чоловіків і 30 років для жінок пенсія за віком збільшується на один відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на один відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Відповідно до частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, визначається відповідно до цього Закону. Таким чином, на думку відповідача, зазначеною нормою особам надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, встановлені загальним Законом України № 1058-IV або спеціальним Законом України № 796-XII.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до вимог Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991, з 2011 року.
Згідно з електронною пенсійною справою страховий стаж позивача становить 46 років 5 місяців 3 дні.
23.02.2026 позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила здійснити обчислення та виплату пенсії за віком із її збільшенням на 31 відсоток заробітку за 31 рік понаднормового стажу відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991.
За результатами розгляду звернення позивача відповідач надіслав лист від 17.03.2026 № 16215-13389/Щ-02/8-1000/26, у якому повідомив, що у зв`язку з набранням чинності з 01.10.2017 Законом України № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» до частини другої статті 56 Закону України № 796-XII було внесено зміни, якими визначено умови призначення пенсії. Зокрема, відповідач зазначив, що право на пенсію мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови наявності стажу роботи не менш як 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж, але не більше ніж 75 відсотків заробітку у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV. Також відповідач зазначив, що призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV здійснюється за бажанням застрахованої особи. При цьому частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до 01.01.2004, може визначатися відповідно до раніше чинного законодавства, а частина пенсії за період страхового стажу, набутого після цієї дати, визначається відповідно до чинного законодавства. Крім того, відповідач вказав, що частина розміру пенсії, обчислена за раніше чинним законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, встановлених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути меншою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли станом на день набрання чинності Законом України № 1058-IV.
ОСОБА_1 не погоджується з відмовою відповідача у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії у заявленому розмірі, у зв`язку з чим звернулась до суду з цим позовом.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства та доходить наступного висновку.
У статті 1 та частині першій статті 2 Конституції України встановлено, що Україна проголошена суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію.
Відповідно до частини статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (частина друга статті 8 Конституції України).
В силу вимог частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Таким чином, за своїм змістом положення частини другої статті 22 Конституції України передбачають, з одного боку, обов`язок держави гарантувати конституційні права і свободи, а з другого - утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до звуження обсягу уже існуючих на момент такого прийняття прав і свобод людини.
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Чорнобильська катастрофа торкнулася долі мільйонів людей. У багатьох регіонах, на величезних територіях виникли нові соціальні та економічні умови. Україну оголошено зоною екологічного лиха. Створення системи надійного захисту людей від наслідків Чорнобильської катастрофи потребує залучення значних фінансових, матеріальних та наукових ресурсів, що в свою чергу вимагає належного правового регулювання відповідних правовідносин.
Суд звертає увагу на юридичну позицію, викладену Конституційним Судом України у рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018, у пункті 3 якого зазначено, що обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
При цьому Конституційний Суд України підкреслив, що встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Основного Закону України. Такі пільги, компенсації та гарантії є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку.
Таким чином, суд, виходячи зі змісту статті 16 Конституції України, доходить висновку про те, що обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, шляхом надання відповідних пільг, компенсацій та гарантій.
У рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002 зазначено про недопустимість скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави (пункт 4 мотивувальної частини).
При цьому у рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 також наголосив, що Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон України № 796-ХІІ) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, оскільки відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (абзаци одинадцятий, чотирнадцятий пункту 5 мотивувальної частини).
Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що скасування пільг, компенсацій та гарантій, передбачених для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не відповідає викладеному у статті 16 Конституції України конституційному обов`язку держави, який полягає, зокрема, у здійсненні захисту прав, інтересів, гарантій, наданих особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Положеннями статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України № 796-ХІІ.
Наведені заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
У пункті 6 рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 КСУ вказано, що рівень соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, має бути таким, щоб забезпечувати їм гідне життя, і не повинен залежати від майнового стану їх сімей. Обмеження чи скасування пільг для осіб, на яких поширюється дія Закону № 796-ХІІ, без відповідної рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо забезпечення соціального захисту цієї категорії осіб. У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації або запроваджені рівноцінні чи більш сприятливі умови соціального захисту.
Пункт 2 статі 56 Закону України № 796-ХІІ (у редакції на час призначення позивачу пенсії) передбачав, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75% заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85% заробітку.
У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі - Закон України № 2148-VIII), який набрав чинності 11.11.2017, зокрема, до пункту 2 статті 56 Закону України № 796-ХІІ внесено зміни, згідно з якими право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75% заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85% заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон України № 1058-IV).
Відповідно до частини другої статті 27 Закону України № 1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
Отже правове регулювання щодо права на пенсію в повному розмірі із доплатою за понаднормовий стаж змінилось з 11.10.2017, поставивши в залежність передбачену Законом України № 796-ХІІ можливість збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад стаж, встановлений пунктом 2 статті 56 цього Закону, з призначенням пенсії на умовах, визначених частиною другою статті 27 Закону України № 1058-IV.
У даній справі, ключовим є питання про поширення пункту 2 статті 56 Закону України № 796-XII в редакції змін, внесених Законом України № 2148-VIII, на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за правилами якого умовою для збільшення громадянам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи пенсії на 1% заробітку за кожен рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж є призначення їм пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону України № 1058-IV.
У зв`язку з цим, суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду постановою від 25.06.2024 у справі № №300/3435/21 відступив від висновків, викладених в раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі колегії суддів цієї самої палати від Верховного Суду, зокрема від 23.10.2019 у справі № 809/627/18, від 29.08.2022 у справі № 300/1390/19, від 06.09.2023 у справі № 300/2091/21, від 10.01.2024 у справі № 300/168/21 та інших, у яких викладено правовий висновок про розповсюдження пункту другого статті 56 Закону України № 796-ХІІ в редакції змін, внесених Законом України № 2148-VIII на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, та відповідно про те, що згідно із пунктом другим статті 56 Закону України № 796-ХІІ (у редакції, що діяла на час її реалізації за заявою пенсіонера) умовою призначення надбавки за понаднормативний стаж є призначення пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону України №1058-IV; пенсіонер, щодо якого не дотримано цієї умови, не має права на отримання надбавки за понаднормовий стаж, та дійшов висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах у такий спосіб:
(1) держава гарантувала зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС особливі норми та умови пенсійного забезпечення як компенсацію особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, тому за особами, які набули право на призначення пенсії з урахуванням спеціального Закону України № 796-XII, редакцією пункту другого статі 56 якого було визначено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75% заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85% заробітку, таке право зберігається й у разі зміни нормативно-правового регулювання цих правовідносин.
У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації або шляхом запровадження рівноцінних чи більш сприятливих умов соціального захисту.
(2) до осіб, яким на час призначення пенсії з урахуванням Закону України № 796-XII її розрахунок мав здійснюватися згідно із пунктом другим статті 56 Закону України № 796-XII за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за рік, вказана норма повинна застосуватися у тій редакції, яка діяла на час призначення пенсії (окрім випадку покращення становища особи). Розповсюдження на таких осіб нових правил виплати надбавки за понаднормовий стаж в залежності від призначення пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону України № 1058-IV, запроваджених у зв`язку із внесенням до цієї норми змін Законом України № 2148-VIII, свідчило б про звуження змісту та обсягу існуючих прав таких осіб, що в силу статті 22 Конституції України, є неприпустимим.
Застосовуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, суд зазначає, що пенсія позивачу була призначена до набрання чинності Законом України №2148-VIII, яким внесено зміни до пункту 2 статті 56 Закону України №796-XII та поставлено можливість збільшення пенсії на 1 відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж у залежність від призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України №1058-IV.
Оскільки право позивача на пенсійне забезпечення як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, виникло до внесення зазначених змін, подальша зміна законодавчого регулювання не може призводити до звуження змісту та обсягу вже набутого ним права.
Відтак суд дійшов висновку, що відсутність призначення позивачу пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України №1058-IV не є підставою для відмови у застосуванні положень пункту 2 статті 56 Закону України №796-XII у редакції, чинній на момент виникнення у позивача відповідного права.
Відповідно до пункту п`ятого статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 первісно призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України №796-XII, з 06.07.2011, тобто до набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», яким до частини другої статті 56 Закону №796-XII було внесено зміни щодо умови обов`язкового призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону №1058-IV.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Оскільки право позивача на пенсію в повному розмірі з доплатою за понаднормовий стаж виникло на підставі частини другої статті 56 Закону №796-XII у редакції, чинній станом на 06.07.2011 (дату призначення пенсії), тобто задовго до внесення змін Законом №2148-VIII, такі подальші зміни законодавства не можуть позбавляти позивачку набутого нею права та не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли раніше. 
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №300/3435/21, від 12.02.2025 у справі №380/26337/23 та від 21.11.2019 у справі №344/9750/17.
Із наявних у матеріалах справи документів вбачається, що страховий стаж позивачки становить 46 років, що на 31 повний рік перевищує встановлений частиною другою статті 56 Закону №796-XII мінімальний поріг для жінок - 15 років. 
Відповідно, розмір збільшення пенсії позивачки становить 1% заробітку за кожен рік такого понаднормового стажу, тобто 31% заробітку, що не перевищує встановленого зазначеною нормою максимального обмеження у розмірі 75% заробітку.
За таких обставин відмова відповідача у здійсненні перерахунку та виплаті позивачці пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку без застосування умов частини другої статті 27 Закону №1058-IV є протиправною, а позовні вимоги в цій частині - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, порушені права позивача підлягають захисту також шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії, що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Так, згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку за 31 років понаднормового стажу, відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 в редакції, чинній до 11.10.2017, а саме: без застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 23.02.2026.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Судові витрати по справі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок, що підтверджується квитанцією № 1704-1250-9693-1273 від 30.04.2026 року, копія якої долучена до матеріалів справи.
З огляду на зазначене, а також те, що позовна заява була подана до суду у електронному вигляді з використанням системи «Електронний суд», з урахування ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
На підставі наведеного та керуючись статтями 9, 72-73, 77, 90, 139, 143, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні перерахунку та виплаті пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку за 31 років понаднормового стажу, відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 в редакції, чинній до 11.10.2017, а саме: без застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 23.02.2026.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком із її збільшенням на 31% заробітку за 31 років понаднормового стажу, відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 в редакції, чинній до 11.10.2017, а саме: без застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 23.02.2026.
4. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса Україна, 08500, Київська обл., місто Фастів(з), вул. Саєнка Андрія, будинок 10; ЄДРПОУ 22933548) на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1 064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
5. Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.