Справа № 420/36701/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-2), в якій просить:
- скасувати рішення Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 13.06.2025 р. № 155250035223;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р.; з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р.; з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р.; з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у червні 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 13.06.2025 р. № 155250035223 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 15.08.1983 р.: з 12.10.1983 р. по 01.012.1985 р., оскільки дата наказу про прийняття містить виправлення не завірене в установленому порядку; з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р., та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р., оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично відпрацьовані вихододні; з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., оскільки відсутні дані про реорганізацію/ перейменування підприємства. Позивач наголошує, що стаж роботи підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Відсутність документів про стаж позивача в архівній установі в наслідок не передання зазначених документів до нього підприємством не свідчить про порушення позивачем вимог законодавства, яке регламентує підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій. Позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача-2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою від 30.10.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
13.11.2025 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що розглянувши заяву позивача та надані документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області від 13.06.2025 р. прийнято рішення №155250035223, яким позивачу відмовлено у призначені пенсії за віком. Отже, відповідачем-1 не приймалось рішення по суті заяви позивача, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. З огляду на викладене, відповідач-1 не є суб`єктом прийняття рішення та є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки визначальним фактор є визначення органу яким саме було прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення з позовом до суду. Також вказує, що відповідно ч.1 ст.26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності необхідного страхового стажу 30 років. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону № 1058 у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого ч. 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року- від 23 до 33 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого ч.1 і ч.2 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років. Страховий стаж позивача складає: 14 років 09 місяців 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. За результатами розгляду документів наданих позивачем до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 15.08.1983 р.: період роботи з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., оскільки дата наказу про прийняття містить виправлення не завірене в установленому порядку; періоди роботи в колгоспі з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р., оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично відпрацьовані вихододні; період роботи з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., оскільки відсутні дані про реорганізацію/перейменування підприємства; період роботи згідно запису №12 з 10.10.1998 р., оскільки відсутній запис про звільнення. Враховуючи вищевикладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 13.06.2025 р. № 155250035223 про відмову в призначенні Позивачу пенсії за віком відповідно до Закону №1058 вважає законним та обґрунтованим, в зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу.
14.11.2025 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області із заявою та пакетом документів для перерахунку пенсії. На час звернення за призначенням пенсії 06.06.2025 р. ОСОБА_1 досяг 60 років 25 днів. Згідно документів, доданих до заяви про призначення пенсії, страховий стаж позивача становить 14 років 9 місяців 5 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону № 1058. До страхового стажу позивача не зараховано періоди згідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 15.08.1983 р.: період роботи з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., оскільки дата наказу про прийняття містить виправлення не завірене в установленому порядку; періоди роботи в колгоспі з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р., оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично відпрацьовані вихододні. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані вихододні видану на підставі первинних документів; період роботи з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., оскільки відсутні дані про реорганізацію/перейменування підприємства; період роботи згідно запису №12 з 10.10.1998 р., оскільки відсутній запис про звільнення (з 01.02.2002 р. по 31.12.2003 р. розрахунок страхового стажу проведено на підставі даних, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування). Відтак, відповідач-2 вважає, що рішення прийнято правомірно, а підстави для задоволення позову відсутні.
З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
За принципом екстериторіальності дана заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. 
Рішенням відповідача-2 від 13.06.2025 р. № 155250035223 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Страховий стаж позивача визначено 14 років 9 місяців 5 днів. 
До страхового стажу не зараховано періоди згідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 15.08.1983 р.: 
період роботи з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., оскільки дата наказу про прийняття містить виправлення не завірене в установленому порядку;
періоди роботи в колгоспі з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р., оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично відпрацьовані вихододні. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані вихододні видану на підставі первинних документів;
період роботи з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., оскільки відсутні дані про реорганізацію/перейменування підприємства;
період роботи згідно запису №12 з 10.10.1998 р, оскільки відсутній запис про звільнення (з 01.02.2002 р. по 31.12.2003 р. розрахунок страхового стажу проведено на підставі даних, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування).
Трудова книжка позивача № НОМЕР_1 від 15.08.1983 р. містить наступні записи про спірні періоди трудової діяльності позивача: 
записи № 1-2 на стр.2-3 період роботи з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. в колгоспі ім. Петровського; 
записи № 3-4 на стр.2-3 період роботи з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р. в колгоспі ім. Петровського;
записи № 1-3 на стр.6-7 період роботи з 12.10.1983 р. по 09.04.1985 р. на посаді бетонщика 2 розряду в СМУ "Промстрой-16";
записи № 6, 9 на стр.8-11 період роботи з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р. на посаді заготівельника "В-Лепетиська РЗК"; 
запис № 12 на стр.12-13 прийняття на посаду заготівельника в ТОВ "Ніка", запис про звільнення - відсутній. 
Вважаючи рішення відповідача-2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел з 01.01.2004 р. визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).
Згідно ст.1 Закону №1788-XII, зокрема, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
За ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Приписами ч.2,3 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, позивачу як особі, яка в 2025 році досягнула віку в 60 років для призначення пенсії, необхідно мати страховий стаж не менше 32 років.
Згідно ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Приписами ч.1 ст.56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Аналогічна норма передбачена постановою Кабінету Міністрів "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" від 12.08.1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637).
Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка. При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.
Спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, який визначає особливості ведення трудових книжок є Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (далі - Інструкція №58).
Відповідно до п.2.2. Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
Згідно п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Щодо позовних вимог в частині зарахування періодів з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., суд зазначає наступне. 
Судом встановлено, що рішенням відповідача-2 відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періоди його трудової діяльності з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р. оскільки дата наказу про прийняття містить виправлення, не завірене в установленому порядку, та з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., оскільки відсутні дані про реорганізацію/перейменування підприємства.
Суд не поділяє думку відповідача-2 та наголошує, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Водночас, на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.
Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 р. у справі № 548/2056/16-а, від 21.02.2018 р. у справі №687/975/17.
Суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ГУ ПФУ у Львівській області не врахувало, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі.
З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що трудова книжка позивача містить записи про трудову діяльність позивача в період роботи з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р., які акуратно виконані, завірені печатками, а також відображають підстави для їхнього внесення. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач не ставлять під сумнів відомості, які занесені до трудової книжки щодо трудової діяльності позивача.
При цьому, ані суд, а ні відповідачі не встановили недостовірності або інших ознак юридичної дефектності трудової книжки позивача загалом та вищевказаних записів окремо, а тому на переконання суду її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначені обставини не можуть поза розумним сумнівом, позбавити позивача його конституційного права на соціальний захист.
Поряд з цим, в силу положень ч.1 ст.101 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" саме органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вчинення відповідачем-2 дій, спрямованих на проведення перевірки відомостей у трудовій книжці за спірний період.
За таких обставин, відмовляючи позивачу у зарахуванні означених спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу, відповідач діяв протиправно. 
Щодо позовних вимог в частині зарахування періодів роботи в колгоспі з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р., суд зазначає наступне. 
З матеріалів адміністративної справи вбачається, що рішенням відповідача-2 відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періоди його трудової діяльності в колгоспі з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р. оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично відпрацьовані вихододні та вказано на необхідність подання уточнюючої довідки. 
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Згідно абз.1 ч.3 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (абз.9 ч.3 ст.24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз.1 ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).
Згідно ч.1 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Частиною 2 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Отже, враховуючи приписи ч.2 ст.56 Закону №1788-XII, інформація про мінімум трудової участі в громадському господарстві та його виконання є необхідним, оскільки це впливає на зарахування стажу або повного або за фактичною тривалістю.
Так, невиконання встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, а не повністю.
Суд зазначає, що враховуючи приписи ч.2 ст.56 Закону №1788-XII з метою врахування стажу роботи у колгоспі заявнику до пенсійного фонду, за загальним правилом, необхідно надати трудову книжку колгоспника, де зазначається, скільки днів на рік потрібно було працювати і скільки людина фактично відпрацювала. Або, у випадку відсутності трудової книжки колгоспника або в разі відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. В разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ. На підставі вказаної інформації орган пенсійного фонду приймає відповідне рішення: якщо норма виконана, то відповідний рік до стажу зараховують повністю. Якщо ж трудоднів було менше, ніж передбачено у конкретному році, то до стажу зараховують лише ці трудодні тобто фактичну тривалість роботи.
Судом встановлено, що трудова книжка позивач №1200271 від 15.08.1983 р. містить записи № 1-4 на стр.2-3 про періоди трудової діяльності з 15.06.1983 р. по 15.09.1983 р. та з 17.02.1986 р. по 31.05.1986 р. в колгоспі. Однак в останній взагалі відсутні відомості про відпрацьовані людинодні та встановлений мінімум участі у сільськогосподарській діяльності. Позивач не надав жодних документів на підтвердження спірного стажу. 
Таким чином, відповідач-2 правомірно не зарахував спірні періоди роботи до страхового стажу позивача, оскільки відсутні відомості про відпрацьовані людинодні та встановлений мінімум участі у сільськогосподарській діяльності, що унеможливлює визначення питання щодо того, чи виконана норма роботи та, відповідно, визначення питання про зарахування повністю відповідного періоду, чи за фактичною тривалістю.
Той факт, що записи трудової книжки позивача не містять виправлень та неточностей, ознак підробок тощо є недостатнім, у даному випадку, для зарахування спірних періодів роботи в колгоспах, оскільки відсутня необхідна інформація, передбачена ч.2 ст.56 Закону №1788-XII, щодо мінімуму трудової участі в громадському господарстві.
Суд зазначає, що відсутність відомостей про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі не можуть вважатися формальними неточностями, оскільки відсутність даних про установлений в колгоспі мінімум участі в громадському господарстві, виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі у спірний період є підставою для не зарахування такого періоду до страхового стажу позивача.
Відтак, порушення принципу правової визначеності щодо позивача в цьому випадку не встановлено, а вимога відповідача-2 надати уточнюючу довідки про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в господарстві є обґрунтованою, оскільки вказаний документ є необхідними для визначення питання про зарахування відповідного періоду до страхового стажу повністю, чи за фактичною тривалістю.
Таким чином, відповідачем-2 під час прийняття рішення від 13.06.2025 р. № 155250035223, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, не враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком. Відтак, останнє є протиправним та підлягає скасуванню.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Таким чином, керуючись ч.2 ст.9 КАС України належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р. та повторно розглянути заяву позивача від 06.06.2025 р. про призначення пенсії за віком й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у зв`язку з неправильним формулюванням способу поновлення порушених прав, що не впливає на розмір судового збору, то з відповідача-2, як суб`єкта, який допустив порушення прав позивача, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, код ЄДРПОУ 20987385), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) від 13.06.2025 р. № 155250035223 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) періоди трудової діяльності з 12.10.1983 р. по 01.01.1985 р., з 04.06.1986 р. по 17.07.1997 р. та повторно розглянути заяву від 06.06.2025 р. про призначення пенсії за віком й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко