Справа № 148/1909/25
Провадження № 22-ц/801/1332/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Справа № 148/1909/25 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,
за участю секретаря судового засідання Канахівської М. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Бевз Юлією Володимирівною, заінтересована особа староста Кинашівського старостинського округу Тульчинської міської ради Вінницької області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Бевз Юлією Володимирівною, на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене 11 березня 2026 року суддею Саламахою О. В. у м. Тульчин, повне рішення складено 24 березня 2026 року,
УСТАНОВИВ:

У липні 2025 року заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бевз Ю. В. звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Подана заява мотивована тим, що заявником оформлено догляд за рідним братом ОСОБА_2 як особою з інвалідністю 1 Б групи на непрофесійній основі, що підтверджується довідкою управління соціального захисту населення Тульчинської міської ради від 23.02.2023 №01-12-07. Вказана довідка видана на період з 01.02.2023 по 31.01.2024.
01.11.2023 заявник на законних підставах виїхав до Федеративної Республіки Німеччини (далі - ФРН) як особа, яка доглядає за братом, що має інвалідність 1 Б групи, де знаходиться з ним на день подання заяви.
У зв`язку з тим, що інвалідність встановлювалась ОСОБА_2 на 2 роки, а її продовження потребувало повернення в Україну, оскільки на той період часу були відсутні діючі механізми заочного встановлення інвалідності, а стан ОСОБА_2 був надважким (основне захворювання - злоякісна пухлина стовбуру мозку), тому його повернення в Україну було неможливим.
Після виїзду за кордон та після закінчення терміну, визначеного в довідці управління соціального захисту населення Тульчинської міської ради від 23.02.2023 №01-12-07, ОСОБА_2 проживає разом з заявником та матір`ю, які доглядають за ним у ФРН.
Заявник здійснює догляд за братом - 7 днів на тиждень; переміщення ОСОБА_2 здійснюється за допомогою доглядальника.
Незважаючи на закінчення терміну перебування на обліку в Управлінні соціального захисту населення Тульчинської міської ради, заявник продовжив фактично здійснювати постійний догляд за своїм братом, що підтверджується копією Звіту для визначення ступеня потреби в догляді у дорослих від 22.04.2024, проведеного Службою догляду « Беккер ».
Крім того, витягом з Рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №10470/25/178/В від 24.07.2025, ОСОБА_2 встановлено 1 Б групу інвалідності за загальним захворюванням з 01.01.2025. Інвалідність встановлено безстроково, діагноз: злоякісне новоутворення стовбура мозку; потребує постійного стороннього догляду. 
Заявник є єдиним членом сім`ї, який може за станом здоров`я та віком здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , оскільки мати заявника та його брата - ОСОБА_4 є непрацездатною пенсіонеркою, має інвалідність 3 групи за загальним захворюванням та за станом здоров`я також потребує фактично стороннього догляду.
Батько заявника та його рідного брата - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Брат заявника - ОСОБА_2 розлучений, а його син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім та має інвалідність з дитинства, тому, заявник є єдиним членом сім`ї, який може за станом здоров`я та віком здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 та фактично здійснює такий догляд.
У зв`язку з перебуванням заявника та його брата закордоном, останній не має належного українського документа, який би дійсно підтверджував, що саме він офіційно здійснює постійний догляд за своїм хворим братом, та не зможе це підтвердити, повернувшись в Україну.
За таких обставин, заявник та його представник просили задовольнити подану заяву та встановити факт того, що ОСОБА_1 з 01.02.2024 продовжує здійснювати постійний сторонній догляд за своїм молодшим рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є особою з інвалідністю 1 Б групи та за станом здоров`я потребує стороннього догляду.
11 березня 2026 року рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області у задоволенні вказаної вище заяви відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бевз Ю. В. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким подану заяву про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити. Встановити факт того, що ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за своїм молодшим рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є особою з інвалідністю 1 Б групи і за станом здоров`я потребує стороннього догляду згідно з висновком лікарської консультативної комісії.
У доводах апеляційної скарги посилається на те, що від встановлення факту здійснення постійного стороннього догляду за особою, яка цього потребує, а саме - за рідним братом, залежить виникнення у заявника прав та обов`язків, визначених також Законом України від 19 червня 2003 року № 966-IV «Про соціальні послуги», Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 588 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» та інших.
Вказує, що постановою Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У вказаній Постанові зазначено вичерпний перелік заяв, які не можуть розглядатися судами, серед яких не вказано про факт здійснення догляду за особою з інвалідністю, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.
З огляду на викладене, вважає, що встановлення факту здійснення догляду та перебування фізичної особи на утриманні, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси осіб та має для заявника юридичне значення, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Звертає увагу на те, що догляд на непрофесійній основі був оформлений офіційно відповідно до довідки управління соціального захисту населення, строк дії якої закінчився 31.01.2024. Починаючи з 01.02.2024 ОСОБА_1 фактично безперервно продовжує здійснювати догляд за братом, проте належного документа, який би підтверджував цей факт після завершення дії довідки, наразі немає.
Вважає, що суд першої інстанції у рішенні безпідставно посилається на можливість звернення ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення в рамках ЗУ «Про соціальні послуги», однак фактично скаржник позбавлений такої можливості, у зв`язку з перебуванням та постійним лікуванням за кордоном ОСОБА_2 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Судом установлено, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 337270 від 18.01.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом 1 Б групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.01.2025. Потребує сторонньої допомоги (а.с. 16).
Відповідно до довідки № 250523154036-664837 від 23.05.2025 ОСОБА_2 перебуває на тимчасовому консульському обліку в Генеральному консульстві України в Дюссельдорфі з 27.05.2025 до 27.05.2026 (а.с. зв.б. 18).
Згідно з актових записів про народження № 115 та № 189 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами. Їхніми батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 20, 21).
Відповідно до актового запису про розірвання шлюбу № 60, 31.03.2010 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано Відділом РАЦС Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 22).
Разом із тим, від даного шлюбу у ОСОБА_2 є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 22.07.2008 Відділом РАЦС Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 23).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 06.07.2005 Відділом РАЦС Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тульчин (а.с. зв. 23).
Відповідно до довідки № 01-12-07, виданої 23.02.2023 начальником управління соціального захисту населення Тульчинської міської ради, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні соціального захисту населення Тульчинської міської ради і одержує компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги на непрофесійній основі, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України 23.09.2020 № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», по догляду за особою з інвалідністю 1 групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.02.2023 по 31.01.2024 (а.с. 24).
Із медичних довідок, перекладених українською мовою з німецької, слідує, що ОСОБА_8 , який проживає по АДРЕСА_1 , у зв`язку з його поточним станом здоров`я потребує щоденної допомоги від родичів, регулярного прийому лікарських засобів, постійного медичного спостереження (а.с. 29,30).
Із повідомлення про призначення соціальної допомоги № 12 від 20.02.2023 вбачається, що ОСОБА_1 призначено компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі на 12 місяців, з 01.02.2023 по 31.01.2024 включно, в сумі 1919 грн (а.с. 54).
Відповідно до результатів огляду ДНП «Національний інститут раку» №63708434 від 17.02.2023 ОСОБА_2 встановлено діагноз: Злоякісне новоутворення Стовбура мозку, стан - середньої важкості, рекомендовано лікування за кордоном з приводу пухлини центральної нервової системи на період дії воєнного стану (а.с. зв.б. 54, 55).
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 є пенсіонеркою, має 3 групу інвалідності (загальне захворювання), термін дії довічно (а.с. 85).
Із витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 10470/25/178/В від 24.07.2025 слідує, що ОСОБА_2 заочно лише за наявності документів встановлено 1 Б групу інвалідності за загальним захворюванням з 01.01.2025, інвалідність встановлено безстроково, діагноз: злоякісне новоутворення стовбура мозку; потребує постійного стороннього догляду (а.с. 90-93).
Також, представником заявника надано копії медичних документів на іноземній мові (а.с. 25-28, 33-42, зв.б. 55, 56, 59-71).
Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що представник заявника не надала доказів звернення до уповноважених органів для оформлення догляду згідно з вимогами чинного законодавства та з врахуванням того, що законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв?язку з чим, такий факт не може встановлюватися в судовому порядку.
Однак, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом залишено без уваги питання щодо юрисдикційності (належності до сфери судового розгляду) заяви про встановлення факту постійного догляду.
Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З приводу останнього речення Конституційний Суд України зазначив, що передбачене визначення в законі інших випадків підвідомчості справ судам спрямоване на підвищення ефективності реалізації та захисту прав і свобод людини і громадянина (Висновок  Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016)).
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Отже, окреме провадження як вид непозовного цивільного судочинства характеризується, зокрема, специфікою процесуальної форми розгляду справ окремого провадження, зумовленою спеціальною метою та особливим об`єктом судового захисту.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
Юридична значимість фактів, що встановлюються в окремому провадженні, визначається нормами матеріального права (цивільного, сімейного, трудового тощо), які мають бути застосовані судом при вирішенні справи.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, а саме, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Коло таких інших фактів обмежено тими, що пов`язані з реалізацією особистих та майнових прав фізичної особи. Отже, до предмета судової діяльності в цьому аспекті не належить встановлення юридичних фактів, завдяки яким фізичні особи реалізують свої публічні права.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Із таких критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18; від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23.
Факти, що мають юридичне значення, встановлюються судом у порядку цивільного судочинства. Поряд із цим Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звертав увагу на наявність позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Можна стверджувати про існування позасудового порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо встановлення такого порядку передбачено як мета відповідного порядку. Водночас у багатьох процедурах набуття прав існує стадія з`ясування фактів (обставин) на підставі певних документів (доказів), однак встановлення таких фактів не має значення кінцевої мети такої процедури, а слугує досягненню іншої мети.
Тобто, якщо в певній процедурі (зокрема, адміністративній) встановлення юридичного значення певного життєвого факту (обставини) має допоміжне значення для прийняття певного правового рішення (визначення, встановлення правового статусу, надання права, звільнення від обов`язку тощо), таку процедуру не можна вважати порядком встановлення факту, що має юридичне значення.
Отже, під час вирішення питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17, провадження № 14-560цс18).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина четверта статті 315 ЦПК України, частина шоста статті 294 ЦПК України).
Таким чином, при розгляді цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Такий висновок про застосування норм права mutatis mutandis викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 214/3475/24 (провадження № 61-15969сво24).
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Якщо законодавством встановлено позасудовий порядок вирішення бажаного для заявника питання, суд відмовляє у відкритті провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (якщо провадження було відкрите - залишає заяву без розгляду) із викладенням відповідних мотивів щодо існування відповідної позасудової процедури, а відмова відповідного адміністративного органу у підтвердженні цього факту може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства.
У цій справі, звертаючись із заявою, заявник вказував, що через перебування за кордоном він не має належного українського документа, який би дійсно підтверджував, що саме він офіційно здійснює постійний догляд за своїм хворим братом, та не зможе це підтвердити, повернувшись в Україну.
Разом із тим, порядок вирішення питання щодо можливості оформлення постійного догляду за особами, що потребують постійного стороннього догляду, визначено Законом України від 17 січня 2019 року № 2671-VІІІ «Про соціальні послуги» (далі - Закон України «Про соціальні послуги»), Порядком підготовки та перепідготовки фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 430, Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040, Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859, Порядком організації надання соціальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587.
Зокрема, цим законодавством передбачено можливість набуття особою правового статусу надавача чи отримувача соціальних послуг з оформленням правовідносин договором про надання соціальних послуг. В адміністративній процедурі, яка передує встановленню правовідносин з надання соціальної послуги, передбачено установлення певних обставин, які за умови їх юридичного підтвердження в порядку, визначеному спеціальним законодавством, у сукупності можуть бути підставою для встановлення правовідносин соціального забезпечення. Однак цей порядок передбачає встановлення таких фактів саме з метою, яка визначена Законом України «Про соціальні послуги», тобто з метою надання соціальної послуги.
Встановлення факту здійснення постійного нагляду має допоміжне значення з метою набуття особою правового статусу надавача послуг та встановлення правовідносин з надання соціальної послуги згідно з цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про соціальні послуги» до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належать: 1) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення; 2) Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації; 3) виконавчі органи міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад.
Відповідно до положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про соціальні послуги» до повноважень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад належать, серед іншого, визначення потреб населення адміністративно-територіальної одиниці/територіальної громади у соціальних послугах, у тому числі із залученням надавачів соціальних послуг недержавного сектору, оприлюднення відповідних результатів; інформування населення про перелік соціальних послуг, їх зміст і порядок надання у формі, доступній для сприйняття особами з будь-яким видом порушення здоров`я; здійснення заходів для виявлення вразливих груп населення та осіб/сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах; забезпечення за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї надання базових соціальних послуг особам/сім`ям відповідно до їхніх потреб, вжиття заходів з надання інших соціальних послуг таким особам/сім`ям шляхом створення мережі надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору та/або залучення надавачів соціальних послуг недержавного сектору (шляхом соціального замовлення, державно-приватного партнерства, конкурсу соціальних проектів, соціальних програм тощо), та/або на умовах договору з уповноваженими органами, передбаченими пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті; забезпечення ведення Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг на місцевому рівні.
Згідно із частиною шостою статті 15 Закону України «Про соціальні послуги» формування Реєстру здійснюється шляхом внесення до нього відповідної інформації уповноваженими органами системи надання соціальних послуг.
Порядок формування, ведення та доступу до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2021 року № 99, згідно з положеннями якого за заявою надавача соціальних послуг у розділі «Надавачі соціальних послуг - фізичні особи» мають бути внесені відомості про надавачів соціальних послуг, які мають право на отримання витягу з цього Реєстру (пункти 32, 35, 36, 41).
Крім того, Положенням про Єдиний державний вебпортал електронних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року № 1137 (далі - Положення), визначено, що Портал Дія призначений для реалізації права кожного на доступ до електронних послуг та інформації про адміністративні та інші публічні послуги, звернення до органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій (у тому числі відповідно до Закону України «Про звернення громадян»), отримання інформації з національних електронних інформаційних ресурсів, яка необхідна для надання послуг, а також для проведення моніторингу та оцінки якості послуг у випадках, визначених цим Положенням.
Як слідує з Порталу Дія, довідка про здійснення догляду за громадянином (громадянкою), яка є особою з інвалідністю, видається протягом 30 днів безкоштовно на підставі індивідуального рішення органу місцевого самоврядування в межах території. Видача такої довідки здійснюється виконавчими органами селищних міських рад на підставі заяви, поданої особисто або через представника шляхом відправлення документів поштою (рекомендованим листом). Для отримання послуги необхідно також надати паспорти зареєстрованих у житловому будинку осіб та документ, що посвідчує статус інвалідності.
Наведене законодавство свідчить, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад та за заявою особи підтверджують такий статус шляхом видачі протягом 30 днів безкоштовної довідки про здійснення догляду за особою з інвалідністю (див. постанову Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 283/1199/23).
Таким чином, догляд вдома, денний догляд є базовою соціальною послугою, для отримання якої особа або її представник має звернутись із заявою про надання соціальної послуги за місцем свого проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади, який після оцінювання потреби особи/сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг, яке може бути оскаржено до суду (пункт 1 частини шостої статті 16, частина перша статті 19, стаття 20, частини перша, четверта статті 21 Закону України «Про соціальні послуги»).
Підставою для відмови особі, яка звернулася із заявою, у наданні соціальних послуг є відсутність потреби осіб/сімей, які належать до вразливих категорій населення або перебувають під впливом чинників, що можуть зумовити потрапляння у складні життєві обставини, в соціальних послугах за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї (пункт 42 Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587).
Наслідки вирішення бажаного для заявника питання в межах адміністративної процедури, за необхідності, можуть бути оскаржені заявником до адміністративного суду. 
Відмова відповідного органу в установленні факту, що має юридичне значення, може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, провадження № 14-481цс19; від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23).
З огляду на викладене, законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства. 
При цьому, посилання заявника на перебування його та його хворого брата за кордоном не може бути підставою для встановлення факту постійного догляду в судовому порядку.
З огляду на те, що заявник до виїзду за кордон 01.11.2023 на лікування брата мав усвідомлювати необхідність вжиття заходів щодо продовження дії документів, строк яких закінчувався 31.01.2024, у встановленому законом позасудовому порядку, невиконання заявником своїх обов`язків щодо своєчасного оформлення документів в органах соціального захисту населення України не є поважною причиною для вирішення цього питання в суді.
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Ураховуючи, що судом першої інстанції справа розглянула з порушенням правил юрисдикції загальних судів, визначених статтею 19 ЦПК України, у взаємозв`язку із статтями 255, 294 та 315 ЦПК України, ухвалене у цій справі судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, - закриттю.
На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 255, 294, 315, 377ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Бевз Юлією Володимирівною, задовольнити частково.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2026 року скасувати.
Провадження у справі № 148/1909/25 за заявою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Бевз Юлією Володимирівною, про встановлення факту, що має юридичне значення закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий        О. В. Ковальчук

Судді:          О. С. Панасюк 

Т. М. Шемета