ОКРЕМА ДУМКА

18 вересня 2026 року 

м. Київ

справа № 640/18506/19
адміністративне провадження № К/990/12446/26

У постанові Верховного Суду у справі № 640/18506/19 колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025 й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Карат-2005».
Колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення Департаменту від 30.05.2019 не могло продовжити строк контрольного заходу, який закінчився 19.12.2018, а тому вимоги пункту 7 Порядку № 553 були порушені. Водночас Суд дійшов висновку, що саме по собі таке процедурне порушення не є достатньою підставою для скасування актів, прийнятих за результатами перевірки, без установлення його впливу на правильність висновків контролюючого органу.
З таким підходом не погоджуюся.
На час ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень існувала стала практика Верховного Суду щодо застосування пункту 7 Порядку № 553.
У постановах від 09.04.2021 у справі № 640/4901/20, від 13.09.2023 у справі № 640/18442/19, від 13.12.2023 у справі № 640/21210/19 та від 05.11.2024 у справі № 640/4511/20 Верховний Суд виходив з того, що продовження строку позапланової перевірки можливе лише до закінчення первісно визначеного строку, а продовження вже завершеного контрольного заходу фактично означає проведення перевірки поза межами строку, встановленого законом.
При цьому у постанові від 05.11.2024 у справі № 640/4511/20 Верховний Суд уже врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, про те, що не будь-яке процедурне порушення є безумовною підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень.
Отже, зазначений підхід Великої Палати не був новим для цієї категорії справ та вже був врахований Верховним Судом під час формування спеціальної практики щодо правових наслідків порушення строку, встановленого пунктом 7 Порядку № 553.
У цій справі строк дії первісного направлення був визначений з 06.12.2018 до 19.12.2018. До закінчення цього строку акт перевірки не складено та рішення про продовження перевірки не приймалося. Лише 30.05.2019, тобто більш ніж через п`ять місяців, складено службову записку про необхідність продовження строку, видано наказ № 432, а 31.05.2019 - направлення зі строком дії до 03.06.2019.
На моє переконання, ці обставини не дають підстав вважати, що у травні 2019 року Департамент призначив нову перевірку.
Первісна перевірка була призначена наказом від 05.12.2018 № 973, зокрема, на підставі листа Головного слідчого управління Служби безпеки України від 28.11.2018 № 6/9642. У травні 2019 року іншої нової підстави для проведення позапланового контрольного заходу не виникло. Предмет перевірки, об`єкт контролю та фактична підстава залишилися тими самими.
Отже, видання через п`ять місяців нового наказу та направлення не змінювало правової природи контрольного заходу та не перетворювало його на нову перевірку. Фактично Департамент намагався завершити перевірку, розпочату у грудні 2018 року, строк проведення якої вже закінчився.
Більше того, лист СБУ від 28.11.2018 № 6/9642 уже був реалізований як підстава для призначення перевірки наказом від 05.12.2018 № 973. Після проведення на цій підставі контрольного заходу та спливу встановленого для нього строку той самий лист не міг безстроково використовуватися як самостійна підстава для призначення нових тотожних перевірок того самого об`єкта.
Інший підхід фактично допускав би можливість поновлення контрольного заходу через невизначений проміжок часу шляхом формального видання нового наказу та направлення на підставі документа, який уже був реалізований при призначенні первісної перевірки. Це нівелювало б встановлене пунктом 7 Порядку № 553 обмеження тривалості позапланового контролю.
Таким чином, обставини цієї справи підтверджують саме продовження раніше розпочатої перевірки після закінчення встановленого строку, а не проведення нового самостійного контрольного заходу.
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши ці обставини, застосували релевантну на час розгляду справи практику Верховного Суду. Тому їхні висновки відповідали правовому підходу, сформованому Верховним Судом щодо застосування пункту 7 Порядку № 553.
Посилання колегії суддів у цій справі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.04.2026 у справі № 990/341/23 не усуває необхідності дотримання процедури відступу від раніше сформованої практики.
Застосування загального висновку щодо необхідності оцінки істотності процедурного порушення для формування іншого правового підходу до наслідків порушення конкретного строку, встановленого пунктом 7 Порядку № 553, фактично означає зміну раніше сформованої спеціальної практики Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 346 КАС України, якщо колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів цієї самої палати або палати, справа підлягає передачі на розгляд відповідної палати.
На моє переконання, у цій справі колегія суддів фактично сформувала відмінний підхід до правових наслідків порушення пункту 7 Порядку № 553, не застосувавши передбаченої КАС України процедури відступу.
Зміна правового підходу є допустимою складовою розвитку судової практики, однак вона має здійснюватися у визначений процесуальним законом спосіб. В іншому разі виникає ситуація, коли суди попередніх інстанцій застосовують чинну та релевантну практику Верховного Суду, проте їхні рішення скасовуються внаслідок фактичної зміни цієї практики без формального відступу від неї.
З огляду на викладене вважаю, що за наявності наміру сформувати інший підхід до правових наслідків продовження позапланової перевірки після спливу строку, встановленого пунктом 7 Порядку № 553, справа мала бути передана на розгляд відповідної судової палати в порядку, передбаченому статтею 346 КАС України.

Суддя Кравчук В.М.