ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року
м. Київ

справа № 404/5815/23
провадження № 61-14262св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачка - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_4 , на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року у складі судді та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Воронцової Л. П., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту перебування позивачів на утриманні свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 лютого 1991 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб.

Від вказаного шлюбу подружжя мало двох дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Мати позивачів ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 36 років.

Позивачка ОСОБА_5 офіційно не працевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . З моменту народження дітей позивачка набула статус одинокої матері та малозабезпеченої. Тому весь час вона проживала за рахунок коштів її батька ОСОБА_6 , оскільки він до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України займався підприємницькою діяльністю та мав значно більший дохід, а донька отримувала лише мінімальні соціальні виплати на дітей, яких не вистачало на існування.

На день смерті батька позивачка разом із малолітніми дітьми спільно проживали та були зареєстровані, вели сумісне господарство з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, з моменту свого народження і до дня смерті батька ОСОБА_6 одержував від нього матеріальну допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування, так як позивач не мав свого особистого заробітку. Весь час до смерті батька позивач був зареєстрований, проживав та вів спільний побут сумісно з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті батька позивачі звернулися із запитом до ІНФОРМАЦІЯ_7 з питанням щодо належних їм виплат, як прямим спадкоємцям після смерті ОСОБА_6 . На такий запит отримали відповідь, що вони можуть відноситися до категорії осіб, вказаних у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які мають право отримувати одноразову грошову допомогу, але для цього потрібно встановити відповідний факт в судовому порядку, що стало підставою для звернення до суду. 

У зв`язку з викладеним, просили суд встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які на день смерті їх батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , одержували від покійного матеріальну допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування, тобто перебували на повному утриманні свого батька.

Короткий зміст судових рішень
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачами не доведено перебування на повному утриманні у свого батька, що полягало в отриманні матеріальної допомоги, яка була для них постійним і основним джерелом існування, так як позивачами не надано доказів наявності у ОСОБА_6 можливості надавати допомогу двом повнолітнім і дієздатним дітям, при відсутності доказів систематичного надання будь-яких грошових коштів батьком комусь із позивачів, придбання речей, продуктів харчування, предметів побуту, тощо.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
12 листопада 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_4 , звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року в указаній справі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявників зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, вказує на порушення норм процесуального права, що виразилось у неналежній оцінці судами доказів та необґрунтованому відхиленні клопотання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено аргументи позивачів, не проведено порівняльного аналізу сукупності доходів ОСОБА_1 , яка офіційно не працевлаштована, має на утримання двої малолітніх дітей, з народженням яких набула статусу матері одиначки та малозабезпеченої, тому проживала за рахунок коштів батька. Суди також не з`ясували, чи була у померлого ОСОБА_6 реальна можливість здійснювати перерахування коштів під час перебування на передових позиціях.

Крім цього, судом першої інстанції відхилено клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача, а саме неповнолітньої доньки ОСОБА_6 - ОСОБА_14 , 1997 року народження, яка також є спадкоємицею ОСОБА_6 та претендентом на виплати від держави за загиблого батька,.

У березні 2026 року від ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_15 , подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Разом із відзивом подає заяву про відшкодування витрат у зв`язку з наданням правничої допомоги, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В якості доказів понесених витрат на правничу допомогу, надав наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 25 лютого 2026 року, додаток № 1 до договору від 25 лютого 2026 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, акт наданих послуг від 02 березня 2026 року, рахунок на оплату від 02 березня 2026 року № 05/26, квитанція до прибуткового ордера від 02 березня 2026 року № 05/26.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 листопада 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2026 року (після усунення заявниками недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 404/5815/23 з Чигиринського районного суду Черкаської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дітьми ОСОБА_6 , що підтверджується наданими суду копіями свідоцтв про народження та копією свідоцтва про шлюб на підтвердження зміни дошлюбного прізвища (т. 2, а. с. 104, 115, 125).

Мати позивачів ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть (т. 2, а. с. 128). Відомості щодо зміни дошлюбного прізвища встановлені судом з наданого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 06 грудня 2022 року № 00037737455 (т. 2, а. с. 126-127).

Батько позивачів ОСОБА_6 , виконуючи бойові завдання, здійснюючи заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в районі населеного пункту Лиман Донецької області. Травма та поранення молодшого сержанта ОСОБА_6 , які призвели до смерті, пов`язані із захистом Батьківщини (т. 2, а. с. 15-17).

На момент смерті ОСОБА_6 позивачі та їх батько були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 114, 120-122, 124).

Також у матеріалах справи містяться копія свідоцтва про народження ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , батьком якої вказано ОСОБА_6 (т. 2, а. с. 13).

15 липня 2011 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), актовий запис № 395 (т. 2, а. с. 14).

Довідками квартального комітету № 25 Фортечного району м. Кропивницький № 92 та № 93 від 25 травня 2024 року підтверджено фактичне проживання ОСОБА_6 разом із відповідачкою та їх спільною донькою ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_2 з 01 квітня 1999 року (т. 2, а. с. 18, 19).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У справі, яку переглядає Верховний Суд, суди вирішували питання про встановлення факту перебування сестри на утриманні брата.

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).

Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.

У частині першій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими самими критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування позивачів на утриманні батька ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . Метою встановлення вказаного юридичного факту позивачі зазначали призначення та отримання ними як особами, що перебували на утриманні загиблого, одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_6 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень.

Розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби не може становити менше 15 000 000,00 гривень.

Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється особам, зазначеним в особистому розпорядженні загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, або особам, зазначеним у частині четвертій статті 118-1 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України «Про Національну поліцію» та пункті 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням положень абзаців четвертого і п`ятого цього пункту.

Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають:

- діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;
- вдова (вдівець);
- батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);
- внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);
- жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;
- утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_6 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби (частина друга статті 30 Закону № 2262-ХІІ).

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону № 2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються:
а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.
г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;
д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ).

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975, у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6 ).

Положеннями пункту 9 Порядку № 975 регламентовано, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать, зокрема, утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону № 2262-XII.

У пункті 20 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога.

Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону № 2262-XII, або іншого документа, що є підставою для встановлення факту перебування на утриманні та призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону.

Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ.

На вищевказаному наголошено, зокрема, у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).

Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_2 законодавець передбачив, що повнолітні діти загиблого військовослужбовця мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо вони були утриманцями загиблого, тобто мали право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ повнолітні діти мали у випадку, якщо, в розумінні цього закону, були непрацездатними членами сім`ї загиблого військовослужбовця та перебували на його утриманні.

Установивши, що позивачі на момент загибелі батька були повнолітніми, а доказів, які б підтверджували їх належність до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ, ними не надано, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про встановлення факту перебування на утриманні загиблого батька.

При цьому суди правильно прийняли до уваги, що  ОСОБА_6 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3 , він є батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Крім того, в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази на підтвердження проживання ОСОБА_6 до моменту смерті, за місцем реєстрації відповідачки та їх неповнолітньої доньки.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 березня 2026 року в справі № 754/15529/24 (провадження № 61-13097св25), від 08 квітня 2026 року в справі № 274/5542/24 (провадження № 61-15551св25).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки суду не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які посилаються заявники.

Зазначена заявниками підстава касаційного оскарження як то відмова в задоволенні клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача неповнолітньої доньки ОСОБА_6 - ОСОБА_14 , 1997 року народження, яка також є спадкоємицею ОСОБА_6 та претендентом на виплати від держави за загиблого батька, є необґрунтованою, з огляду на суперечливість цього доводу.

При цьому, Верховний Суд враховує, що ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 29 січня 2025 року обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотань про витребування доказів, зокрема про витребування копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , з огляду на їх недоцільність.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судами обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Професійну правничу допомогу на стадії касаційного розгляду справи № 404/5815/23 ОСОБА_3 надавала адвокат Осіпова Ю. Ю., яка діяла на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА № 1140109, виданого 25 лютого 2026 року відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 лютого 2026 року.

Разом із відзивом на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Осіпова Ю. Ю. подала заяву про відшкодування витрат у зв`язку з наданням правничої допомоги, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

На підтвердження обставин надання професійної правничої допомоги надано: договір про надання правничої допомоги від 25 лютого 2026 року, додаток № 1 до договору від 25 лютого 2026 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, акт наданих послуг від 02 березня 2026 року, в якому зазначено детальний опис робіт та загальна вартість виконаних адвокатом робіт складає 5 000,00 грн, рахунок на оплату від 02 березня 2026 року № 05/26 у розмірі 5 000,00 грн, квитанція до прибуткового ордера від 02 березня 2026 року № 05/26 у розмірі 5 000,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Здійснивши оцінку розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, урахувавши положення наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційність та розумність розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також зважаючи на обсяг виконаних робіт, колегія суддів виснувала про те, що відшкодування витрат на правову допомогу обґрунтовано у розмірі 5 000 грн. При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із клопотанням про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до Верховного Суду не зверталися.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Заяву ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Осіпова Юлія Юріївна, про розподіл судових витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник