КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
10 вересня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/13478/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: відповідача ОСОБА_1 та в її інтересах адвоката Сікорської О. М. 
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рощина Івана Геннадійовича, в інтересах ОСОБА_4 ,
на рішення Сквирського районного суду Київської області у складі судді Коваленка О. М.
від 12 серпня 2025 року
у цивільній справі № 376/335/19 Сквирського районного суду Київської області
за позовом ОСОБА_4 
до ОСОБА_1 
ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 
про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності на частку у спадковому майні,
У С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що в провадженні Сквирського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 376/335/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли земельні ділянки в селі Селезенівка Сквирського району Київської області площею 3,389 га з кадастровим номером 3224086800:02:001:0016, площею 0,2500 га з кадастровим номером 3224086801:01:022:0008, площею 0,3789 га з кадастровим номером 3224086801:01:022:0009, площею 3,3898 га з кадастровим номером 3224086800:02:001:0015, житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 55 кв. м, а також грошовий вклад на рахунку № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/0657 АТ «Державний ощадний банк України», зокрема й майно, успадковане спадкодавцем після смерті ОСОБА_6 . 
Згідно із заповітом від 15.04.2013 все належне майно було заповідано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках. Позивач мав намір прийняти свою 1/4 частку спадщини, однак через статус інваліда війни II групи внаслідок поранень і контузії в Афганістані у 1983 році, наявність тяжких розладів здоров`я (постконтузійної енцефалопатії III ступеня, церебрального арахноїдиту, ішемічної хвороби серця) та постійне стаціонарне лікування протягом 2013-2014 років не мав змоги самостійно оформити права. Скориставшись його безпорадним станом і тривалим лікуванням, відповідачі переконали його оформити у Сквирській районній державній нотаріальній конторі заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 , пообіцявши згодом продати майно та розподілити виручені кошти порівну. Проте у період 2013-2019 років ОСОБА_1 жодних дій щодо відчуження майна не вчинила, а в березні 2019 року з матеріалів справи № 376/335/19 у Сквирському районному суді позивачу стало відомо про визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі мирової угоди, якої він не підписував, чим його було повністю усунуто від спадкування.
Вважає, що його відмова від прийняття спадщини була здійснена під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах без справжнього наміру позбутися прав на спадкове майно, у зв`язку з чим такий правочин на підставі частини п`ятої статті 1274 та статті 233 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним, що також відповідає судовим роз`ясненням пунктів 23 і 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 та від 30.05.2008 № 7.
З огляду на викладене просив визнати недійсною відмову ОСОБА_4 від прийняття спадщини, а також визнати за ним право власності на 1/4 частку у вказаному спадковому майні, що складається із земельних ділянок площею 0,2500 га з кадастровим номером 3224086801:01:022:0008, площею 0,3789 га з кадастровим номером 3224086801:01:022:0009, площею 3,3898 га з кадастровим номером 3224086800:02:001:0015, площею 3,3893 га (3,389 га) з кадастровим номером 3224086800:02:001:0016, житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 55 кв. м і грошового вкладу з компенсаціями та нарахуваннями на рахунку № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/0657 ГУ ОБУ по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України».
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 25 липня 2023 року було задоволено клопотання позивачів за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду.
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_4 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності на частку у спадковому майні - відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Рощин І. Г. в інтересах ОСОБА_4 вважає рішення Сквирського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року незаконним, необґрунтованим та ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи і неправильним застосуванням норм статей 203, 215, 233, 1274 ЦК України. Зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив його фізичну спроможність керувати автомобілем із відсутністю тяжких обставин, проігнорувавши тривалий хворобливий стан, спричинений пораненням голови та контузією головного мозку під час військової служби в Афганістані у 1983 році, за наслідками яких встановлено інвалідність ІІ групи, підтверджену актом судово-медичної експертизи № 80/Ж від 03.02.2011 та витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії № 242 від 11.02.2011. Звертає увагу на те, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі при поданні 26.09.2013 до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за заповітом від 15.04.2013 заповіла йому, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у рівних частках по 1/4 земельну ділянку площею 3,389 га (кадастровий номер 3224086800:02:001:0016), грошовий вклад у банку на рахунку № НОМЕР_1 , житловий будинок площею 55 кв. м і присадибні земельні ділянки площею 0,2500 га, 0,3789 га та 3,3898 га в селі Селезенівка. Стверджує, що оспорювана заява про відмову на користь ОСОБА_1 мала безоплатний характер та була вчинена на вкрай невигідних умовах під впливом запевнень відповідачів про необхідність здешевлення оформлення спадщини на одну особу з подальшим продажем майна та виплатою йому відповідної частки грошових коштів. Вказує, що відповідачі порушили домовленості та через підроблення документів оформили спадкове майно лише на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за фактом чого внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 120191101300001569 від 04.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. Посилається на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 про те, що для застосування статті 233 ЦК України особа має довести вчинення правочину на вкрай невигідних умовах саме для зменшення чи усунення тяжкої обставини. Зазначає правовий висновок Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 у справі № 589/5976/14-ц щодо необхідності відповідності волевиявлення внутрішній волі особи за наявності тяжких захворювань. Також апелянт наводить висновок Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 502/130/17 про те, що обов`язковими складовими предмета доказування за статтею 233 ЦК України є сукупність тяжкої обставини та вкрай невигідних умов.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сікорська О. М. в інтересах ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним і повним, а доводи апелянта дублюють раніше спростовану судом першої інстанції позицію. Вказує, що на час складання та підписання 26.09.2013 заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_4 не перебував на стаціонарному лікуванні (останній період лікування завершився 29.03.2013, тобто за шість місяців до вчинення правочину), самостійно прибув за кермом власного автотранспорту та мав змогу делегувати повноваження через видачу довіреності дружині чи повнолітнім дітям. Стверджує, що в момент посвідчення заяви відповідно до статті 44 Закону України «Про нотаріат» було перевірено цивільну дієздатність позивача, з`ясовано його дійсні наміри та роз`яснено зміст статей 225, 229, 230, 231, 233, 1273, 1274 і 1275 ЦК України. Звертає увагу на те, що відмова від спадщини відбулася на вигідних для апелянта умовах відповідно до родинної домовленості, за якою ОСОБА_4 замість спадкування після ОСОБА_5 отримав за заповітом від рідного дядька ОСОБА_7 однокімнатну квартиру в місті Києві, земельну ділянку площею 0,10 га та дачний будинок у Васильківському районі Київської області, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_7 від 26.09.2013 (том 2, а.с. 129). Наголошує, що оскільки відмова від прийняття спадщини згідно з частиною п`ятою статті 1273 ЦК України є безумовною і беззастережною, твердження позивача про очікування коштів від подальшого продажу свідчать про відсутність невигідності правочину та виключають застосування частини першої статті 233 ЦК України.
Від інших учасників відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та в її інтересах адвокат Сікорська О. М. проти задоволення скарги заперечили з підстав викладених у відзиві.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, підтримавши доводи відповідача ОСОБА_1 . 
Позивач та його представник, що сповіщені про час, дату та місце розгляду справи належним чином засобами електронного суду, у судове засідання не прибули, причин неявки не повідомили. Клопотання про відкладення, що надійшло від імені ОСОБА_8 на електронну пошту Київського апеляційного суду залишено без розгляду, у зв`язку із відсутністю на заяві, поданій в електронній формі, кваліфікованого електронного цифрового підпису, що унеможливлює верифікацію особи.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідачів та адвоката Сікорської О. М. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 18.05.2013, актовий запис № 3, видано Виконавчим комітетом Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області (а.с. 20 т. 2).
ОСОБА_5 залишила заповіт, посвідчений 15.04.2013 секретарем Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області (а.с. 21 т. 2), згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла:
1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
2) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
3) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
4) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в рівних долях.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на майно, а саме:
Земельну ділянку площею 3,389 га, розташовану на території Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчена Державним актом на право приватної власності на землю Серія ІІІ - КВ № 03 27 87, кадастровий номер 322 408 68 00:02:001:0016;
грошовий вклад з усіма видами компенсації та нарахуваннями на рахунок № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/0657 ГО ОБУ по місту Києву та Київській області АТ «Державний Ощадний банк України»;
та майно, яке вона успадкувала після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис про смерть № 10 виконкому Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області, шляхом постійного проживання, але спадкових прав не оформила належним чином:
Житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 55 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м;
земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в с. Селезенівка Сквирського району Київської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 322 408 68 01:01:022:0008;
земельну ділянку площею 0,3789 га, яка розташована в с. Селезенівка Сквирського району Київської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 322 408 68 01:01:022:0009;
земельної ділянки, площею 3,3898 га, розташовану на території Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 322 408 68 00:02:001:0015, що не заперечується сторонами по справі та підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 19-45).
Після смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_1 прийняла спадкове майно за заповітом, що підтверджується її заявою № 841, яка міститься в Спадковій справі № 363/2013 до майна померлої ОСОБА_5 (а.с. 18 том 2).
Інші спадкоємці за заповітом:
Позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 відмовились від належних їм часток у спадщині на користь відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується їх заявами, які містяться в Спадковій справі № 363/2013 до майна померлої ОСОБА_5 (а.с. 18 зворотній бік, 19, 19 зворотній бік т. 2).
В подальшому учасники справи домовились, що ОСОБА_1 реалізує спадкове майно, а отримані кошти поділять між спадкоємцями, що також не заперечувалось сторонами по справі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним закон вимагає одночасної наявності сукупності двох умов, а саме перебування особи під впливом тяжкої обставини та вчинення правочину на вкрай невигідних умовах з метою усунення чи зменшення такої обставини. Встановивши, що 26.09.2013 ОСОБА_4 особисто прибув за кермом автомобіля до уповноваженої особи органу місцевого самоврядування, будучи дієздатним та усвідомлюючи характер своїх дій, суд дійшов висновку про недоведеність існування на день подання заяви тяжких обставин, які змусили б його відмовитися від спадщини. Дослідивши медичні документи про стан здоров`я позивача, суд зазначив про відсутність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між наявними захворюваннями та вчиненням оспорюваної відмови, оскільки стаціонарне лікування завершилося за шість місяців до цього, а сама відмова жодним чином не впливала на процес одужання. Встановивши на підставі нотаріальної заяви свідка ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 129) факт наявності взаємної домовленості щодо загального розподілу спадкового майна, за якою позивач набув майно дядька (квартиру в місті Києві, дачний будинок та ділянку), суд дійшов висновку про відсутність ознаки вкрай невигідних умов при вчиненні правочину. Оскільки первісну вимогу про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною не доведено, суд дійшов висновку про відмову і в задоволенні похідної позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частку у спадковому майні.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим відповідно до положень статті 263 ЦПК України.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом згідно зі статтею 1217 ЦК України. Частинами першою і третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, при цьому не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. За змістом частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, шляхом подання відповідної заяви нотаріусу або уповноваженій посадовій особі органу місцевого самоврядування.
За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, що спрямований на припинення спадкових прав особи щодо спадкового майна (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 17.06.2026 у справі № 716/1243/21). Частина п`ята статті 1274 ЦК України передбачає, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину на підставі частини першої статті 233 ЦК України. Встановлена цією нормою підстава недійсності правочину характеризується сукупністю двох взаємопов`язаних умов: наявністю тяжкої обставини, що об`єктивно змусила особу діяти всупереч її внутрішній волі, та вчиненням правочину на вкрай невигідних умовах. Обов`язковим елементом складу вказаного правопорушення є доведення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та вчиненим правочином, який вчиняється особою виключно з метою усунення або зменшення негативних наслідків таких обставин.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.09.2013 ОСОБА_4 особисто подав уповноваженій особі органу місцевого самоврядування заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 . Факт власноручного підписання цієї заяви позивачем не заперечується і не ставиться під сумнів, що свідчить про дотримання обов`язкової письмової форми одностороннього правочину та спростовує ознаки його неукладеності (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 17.06.2026 у справі № 716/1243/21).
Доводи апеляційної скарги про наявність тяжких обставин через захворювання та статус особи з інвалідністю внаслідок війни колегія суддів відхиляє. Сам по собі факт наявності у позивача хронічних захворювань (наслідків перенесеної у 1983 році контузії, енцефалопатії та ішемічної хвороби серця) та проходження ним медичних оглядів чи лікування не є достатнім доказом його неспроможності усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними та не свідчить про наявність дефекту волі в момент підписання заяви (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 01.06.2026 у справі № 381/225/23). Позивач у судах не заявляв клопотань про проведення судово-психіатричної експертизи для перевірки свого стану на день вчинення правочину, а наявні в матеріалах справи медичні виписки фіксують його лікування у березні 2013 року, тобто за шість місяців до вчинення відмови, що підтверджує відсутність прямого зв`язку між станом здоров`я та вчиненим 26.09.2013 правочином.
Колегія суддів зазначає, що підписання особою нотаріальної заяви про відмову від спадщини передбачає вчинення свідомих активних дій, спрямованих на настання чітко визначених юридичних наслідків припинення прав на частку у спадщині, про що особі прямо роз`яснюється посадовою особою (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 01.07.2026 у справі № 381/225/23). Відмова від спадщини за законом є безумовною і беззастережною (частина п`ята статті 1273 ЦК України), а тому подання заяви не може обумовлюватися подальшими діями інших учасників щодо продажу майна чи розподілу грошових коштів.
Вимоги за статтею 233 ЦК України не можуть ґрунтуватися на невиконанні усних обіцянок інших спадкоємців, оскільки недійсність пов`язана з дефектом волі виключно на момент вчинення правочину, а не на стадії виконання подальших намірів чи з огляду на обставини, що виникли згодом (правовий висновок у постановах Верховного Суду від 11.07.2025 у справі № 216/6411/21 та від 01.07.2026 у справі № 381/225/23). Вказуючи на те, що відмова вчинялася з розрахунком на отримання коштів від подальшої реалізації майна ОСОБА_1 , позивач тим самим спростовує твердження про вкрай невигідні умови правочину, підтверджуючи свій комерційний або майновий інтерес.
Крім того, поведінка позивача підпадає під дію принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який є проявом добросовісності у цивільних правовідносинах (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Якщо особа, маючи спадкове право, добровільно та беззастережно висловила у встановленому законом порядку відмову від нього, вона є пов`язаною своїм волевиявленням і не вправі свавільно змінювати своє рішення через конфлікт або незадоволення наслідками розподілу майна (правовий висновок у постановах Верховного Суду від 29.01.2026 у справі № 559/2909/22 та від 08.01.2026 у справі № 545/3418/22). Спроба особи згодом заперечити вчинену відмову через погіршення взаємин із родичами суперечить вимогам стабільності цивільного обороту та не є правовою підставою для визнання правочину недійсним (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 01.07.2026 у справі № 381/225/23).
Матеріалами справи також спростовано факт вчинення правочину на вкрай невигідних умовах з огляду на досліджену судом нотаріальну заяву ОСОБА_7 від 26.09.2013 (т. 2, а.с. 129), якою підтверджено родинну домовленість щодо надання ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, а саме квартири в місті Києві, дачного будинку та земельної ділянки у Васильківському районі Київської області, що за домовленістю компенсувало його частку в спадщині після смерті ОСОБА_5 .
Оскільки позивачем не доведено сукупності обов`язкових умов, передбачених частиною першою статті 233 ЦК України, а саме одночасної наявності тяжкої обставини, крайньої невигідності умов та безпосереднього зв`язку між ними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.
Вимога про визнання права власності на 1/4 частку в спадковому майні є похідною від вимоги про визнання недійсною відмови від спадщини, а тому за відсутності підстав для задоволення основної вимоги похідна вимога задоволенню також не підлягає (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 01.07.2026 у справі № 381/225/23).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Рощина Івана Геннадійовича, в інтересах ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 15 вересня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов