ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" липня 2026 р. Справа№ 911/3064/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Гончарова С.А. 

без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 (повний текст рішення складено та підписано 08.01.2026)

у справі №911/3064/25 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека ЛТД»
до Державного підприємства «Чайка»
про стягнення 164 516,43 гривень

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Безпека ЛТД» (далі ТОВ «Безпека ЛТД», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства «Чайка» (далі ДП «Чайка», відповідач) про стягнення 164 516,43 грн, з них 129 580,00 грн основного боргу, 18 289,98 грн пені, 12 959,11 грн інфляційних втрат та 3 687,34 грн 3% річних. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором №149/ФО на охорону об`єкта від 09.05.2024, у відповідача виникла відповідна заборгованість.
Рішенням Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Чайка» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека ЛТД»: 129 580,00 грн основного боргу; 18 289,98 грн пені; 12 959,11 грн інфляційних втрат; 3 687,34 грн 3% річних.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство «Чайка» звернулось через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 по справі №911/3064/25 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. 
Зокрема, скаржник вважає, що на підтвердження наявності заборгованості позивач надав акти надання послуг за період з вересня по грудень 2024 року, однак, вказані акти не містять обов`язкових реквізитів, які повинні містити первинні документи. Акти наданих послуг містять тільки підпис, що не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені господарської операції. Також у відповідних актах не зазначено посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. 
Тому, як стверджує скаржник, зазначені акти не можна вважати належним доказом надання послуг і відповідно виникнення заборгованості у відповідача.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/3064/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» - залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
13.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява Державного підприємства «Чайка» про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано доказ сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25, призначено до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
02.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Безпека ЛТД», в якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а рішення без змін.
В своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що надання послуг охорони позивачем відповідачу та наявність заборгованості за надані послуги доведено належними доказами у суді першої інстанції та підтверджено самим відповідачем шляхом підписання актів звірки та фіксації суми заборгованості в додатковій угоді до договору про надання послуг охорони. Також сам факт надання послуг позивачем, не заперечується відповідачем.
Стосовно відсутності прізвища особи відповідальної за проведення господарської операції, позивач зауважив, що Верховний Суд у постанові від 15.07.2025 у справі №440/5003/23 підтвердив позицію, зазначену раніше в постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/19702/17, що відсутність у видаткових накладних назви посади та прізвища особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі.
У зв`язку перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.04.2026 у справі №911/3064/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 прийнято апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 колегією суддів у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.05.2026 у справі №911/3064/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 прийнято справу №911/3064/25 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 на 08.07.2026 без повідомлення (виклику) учасників справи.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX, Указом Президента України від 12.01.2026 №40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, Указом Президента України від 27.04.2026 №342/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4857-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 04 травня 2026 року строком на 90 діб, тобто до 02 серпня 2026 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025.
Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, справа №911/3064/25 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 09.05.2024 між ТОВ «Безпека ЛТД», як виконавцем, та ДП «Чайка», як замовником, укладено договір на охорону об`єкта №149/ФО (далі договір №149/ФО), згідно пункту 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання щодо фізичної охорони силами 1 (одного) нічного поста охорони з режимом охорони сім днів на тиждень з 23:00 години до 05:00 години об`єкта замовника, який знаходиться за адресою: село Лісне, локація тракторна бригада (нежитлові приміщення та територія).
Відповідно до пунктів 4.1., 4.3., 4.5. та 7.1. договору сума договору визначається на основі домовленості та складає щомісячно 40 000,00 грн без ПДВ.
Оплата за послуги охорони здійснюється щомісячно шляхом перерахування визначеної у рахунку-фактурі суми на поточний рахунок виконавця до 20 числа поточного місяця.
У випадку ненадходження коштів за надані послуги до закінчення поточного місяця виконавцем нараховується пеня від суми заборгованості з початку наступного місяця за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у зазначений період.
Цей договір укладається терміном на 1 (один) рік, набуває чинності з 10 травня 2024 року та діє до 09.05.2025.
Як стверджує позивач, на виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги по охороні об`єкта на загальну суму 270 967,00 грн. з 10.05.2024 по 02.12.2024.
Водночас позивачем долучено до матеріалів справи лише копії актів здачі-приймання (надання послуг):
- скріпленого електронними підписами обох сторін акта №56 від 31.07.2024 на суму 40000,00 грн за послуги по охороні об`єкта у липні 2024 року;
- скріпленого електронними підписами обох сторін акта №66 від 31.08.2024 на суму 40000,00 грн за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 року;
- скріпленого підписами та печатками обох сторін акта №77 від 30.09.2024 на суму 40000,00 грн за послуги по охороні об`єкта у вересні 2024 року;
- скріпленого підписами та печатками обох сторін акта №87 від 31.10.2024 на суму 40000,00 грн за послуги по охороні об`єкта у жовтні 2024 року;
- скріпленого підписами та печатками обох сторін акта №102 від 30.11.2024 на суму 40000,00 грн за послуги по охороні об`єкта у листопаді 2024 року;
- скріпленого підписами та печатками обох сторін акта №116 від 02.12.2024 на суму 2580,00 грн за послуги по охороні об`єкта у грудні 2024 року.
Відповідач в період з травня по жовтень 2024 року оплатив надані послуги з охорони об`єкта частково, в сумі 106 387,00 грн., що підтверджується:
- платіжною інструкцією №437 від 27.05.2024 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у травні 2024 р. згідно рах. №38 від 10.05.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №490 від 07.06.2024 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у травні 2024 р. згідно рах. №38 від 10.05.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №627 від 09.07.2024 на суму 8 387,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у травні 2024 р. згідно рах. №38 від 10.05.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №70 від 19.09.2024 на суму 18 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №108 від 27.09.2024 на суму 15 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №221 від 07.10.2024 на суму 5 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №243 від 10.10.2024 на суму 15 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №294 від 17.10.2024 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №303 від 18.10.2024 на суму 5 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у серпні 2024 р. згідно рах. №67 від 12.08.2024р. без ПДВ», 
- платіжною інструкцією №339 від 22.10.2024 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за послуги по охороні об`єкта у вересні 2024 р. згідно рах. №77 від 30.09.2024р. без ПДВ».
Надалі, 02.12.2024 між ТОВ «Безпека ЛТД», як виконавцем, та ДП «Чайка», як замовником, укладено додаткову угоду №1 до договору №149/ФО від 09.05.2024 на охорону об`єкта (далі додаткова угода), згідно пункту 1 якої сторони дійшли згоди розірвати договір, відтак пунктами 2, 4 та 5 угоди погодили, відповідно, що:
- дія договору припиняється з 03.12.2024;
- обов`язки сторін, виконання яких сторонами розпочалося до моменту набрання чинності цією додатковою угодою, повинні бути виконані сторонами у повному обсязі. Замовник зобов`язується сплатити виконавцеві суму боргу за надані послуги охорони в розмірі 164 580,00 грн без ПДВ до 31.12.2024;
- ця додаткова угода набирає чинності з 03.12.2024.
В матеріалах справи також міститься підписаний обома сторонами акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2024 по 03.12.2024, з відображеними у ньому відомостями про господарські операції з надання послуг загалом на суму 270 967,00 грн та проведення оплат на суму 106 387,00 грн 
Відповідач, в свою чергу, після підписання додаткової угоди №1 перерахував позивачеві кошти в сумі 35 000,00, що підтверджується платіжними інструкціями: №1195 від 17.03.2025 на суму 15 000,00 грн. з призначенням платежу «за послуги охорони об`єкта у листопаді 2024р.», №1434 від 18.04.2025 на суму 10 000,00 грн з призначенням платежу «за послуги охорони об`єкта у листопаді 2024р.», №362 від 03.10.2025 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «за послуги охорони об`єкта у травні 2024р.».
В зв`язку з вищезазначеними обставинами, позивач звернувся до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав.
Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Згідно з ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Приписами ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 627, ст. 629 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Отже, в травні 2024 року між сторонами був укладений договір на охорону об`єкта №149/ФО, за умовами якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання щодо фізичної охорони з режимом охорони сім днів на тиждень з 23:00 години до 05:00 години об`єкта замовника.
При цьому, сторони домовились, що вартість послуг охорони складатиме 40 000,00 грн без ПДВ на місяць, оплата яких мала здійснюватися до 20 числа поточного місяця.
На виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги по охороні об`єкта на загальну суму 270 967,00 грн. з 10.05.2024 по 02.12.2024, які відповідач в 2024 році оплатив частково на суму 106 387,00 грн.
Надалі, 02.12.2024 між сторонами була укладена додаткова угода №1 до договору, згідно якої сторони дійшли згоди розірвати договір, а також замовник зобов`язувався сплатити виконавцеві суму боргу за надані послуги охорони в розмірі 164 580,00 грн (270 967,00 – 106 387,00 = 164 580,00) до 31.12.2024. Крім того, обома сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2024 по 03.12.2024, відповідно до якого заборгованість відповідача становила 164 580,00 грн.
Проте, відповідач після підписання додаткової угоди №1 перерахував позивачеві кошти лише в сумі 35 000,00 грн.
Отже, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача перед позивачем на момент звернення позивача з позовом до суду складала 129 580,00 грн. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.
Як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», стверджував, що акти надання послуг за період з вересня по грудень 2024 року не містять обов`язкових реквізитів, зокрема, акти містять тільки підпис, що не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені господарської операції; у відповідних актах не зазначено посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.
Проте, зазначені доводи скаржника колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Колегія суддів враховує, що відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.
Акт приймання передачі наданих послуг є документом, що фіксує і підтверджує господарську операцію, яку здійснило підприємство. Акт - це документ, що підтверджує виконання та перевірку (приймання) наданих послуг замовником і складається виконавцем безпосередньо після завершення госпоперації. Також акт приймання виконаних робіт (наданих послуг) фіксує закінчення будь-яких робіт (послуг) та приймання їх замовником за кількістю та якістю.
Водночас, колегія суддів зазначає, що умовами договору передбачено проведення оплати вартості робіт незалежно від підписання акту приймання-передачі послуг, оскільки відповідно до умов договору оплата послуг здійснюється до 20 числа поточного місяця на підставі рахунку-фактури.
Враховуючи, що всі акти наданих послуг підписані уповноваженим представником замовника, на них проставлено печатку підприємства, а також той факт, що замовником вони частково проплачені, доводи скаржника про невідповідність актів не приймаються судом.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до практики Верховного Суду (постанови від 18.09.2019 у справі № 904/5545/18, від 27.07.2018 у справі № 905/1141/16, так і в постановах від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18) акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.
Своєю чергою відповідач, посилаючись на недоліки оформлення актів, загалом обставини отримання послуг не заперечив, як і не надав на спростування встановлених вище обставин більш вірогідних доказів у розумінні статті 79 Господарського процесуального кодексу України.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що умовами укладеного договору передбачено право замовника перевіряти несення служби співробітниками виконавця, проте відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження обставин невиконання/неякісного виконання позивачем умов договору, а також доказів звернення до позивача з претензіями стосовно надання у період з серпня по грудень 2024 року послуг, які відповідно до умов договору за своєю специфікою надаються сім днів на тиждень з 23:00 по 05:00, тобто безперервно кожної ночі.
Отже, позивачем надані належні та допустимі докази в розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача.
За таких обставин, оскільки відповідач взяті на себе грошові зобов`язання не виконав, вартість отриманих за договором послуг у повному обсязі не сплатив, а розмір відповідно заявлених до стягнення коштів відповідає фактичним обставинам справи та є арифметично правильним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 129 580,00 грн основного боргу підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань позивач просив суд стягнути з ДП «Чайка»:
- 18 289,98 грн пені, нарахованої:
з 01.09.2024 по 28.02.2025 на 7 000,00 грн боргу (період 1);
з 01.10.2024 по 31.03.2025 на 40 000,00 грн боргу (період 2);
з 01.11.2024 по 30.04.2025 на 40 000,00 грн боргу (період 3);
з 01.12.2024 по 31.05.2025 на 40 000,00 грн боргу (період 4);
з 01.01.2025 по 30.06.2025 на 2 580,00 грн боргу (період 5);
- 12 959,11 грн інфляційних втрат, нарахованих:
за перший період на 7 000,00 грн боргу;
за другий період на 40 000,00 грн боргу;
за третій період на 40 000,00 грн боргу;
за четвертий період на 40 000,00 грн боргу;
за п`ятий період на 2 580,00 грн боргу;
- 3 687,34 грн 3% річних, нарахованих:
з 01.09.2024 по 10.10.2025 на 7 000,00 грн боргу;
з 01.10.2024 по 10.10.2025 на 40 000,00 грн боргу;
з 01.11.2024 по 10.10.2025 на 40 000,00 грн боргу;
з 01.12.2024 по 10.10.2025 на 40 000,00 грн боргу;
з 01.01.2025 по 10.10.2025 на 2 580,00 грн боргу.
Відповідно до ст. ст. 610-612, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Приписами статей 230, 232 ГК України, який був чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Ураховуючи наведене та встановлений судом вище момент виникнення у відповідача обов`язку по сплаті вартості отриманих послуг у кожному з місяців, а також обставини порушення відповідачем такого обов`язку, суд першої інстанції правомірно зазначив, що право на нарахування пені, з огляду на положення наведеного раніше пункту 4.5. договору, у позивача виникло та припинилось, відповідно:
- на 7 000,00 грн боргу за серпень 2024 року 01.09.2024 та 01.03.2025;
- на 40 000,00 грн боргу за вересень 2024 року 01.10.2024 та 01.04.2025;
- на 40 000,00 грн боргу за жовтень 2024 року 01.11.2024 та 01.05.2025;
- на 40 000,00 грн боргу за листопад 2024 року 01.11.2024 та 01.06.2025;
- на 2 580,00 грн боргу за грудень 2024 року 01.01.2025 та 01.07.2025.
А тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач здійснив нарахування пені з дотриманням законодавчих приписів та в межах означених вище періодів.
Також, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, з огляду на вказані вище норми права та договірні положення, враховуючи встановлені обставини порушення відповідачем термінів виконання грошового зобов`язання з оплати послуг, колегія суддів апеляційного суду погоджується, що розмір заявлених до стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних є арифметично правильним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 18 289,98 грн пені, 12 959,11 грн інфляційних втрат та 3 687,34 грн 3% річних є обґрунтованими.
Щодо доводів відповідача про необхідність зменшення розміру неустойки, викладених у відзиві на позовну заяву.
Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Так, при застосуванні вказаної норми права судом приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку, відтак вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Встановлення таких обставин вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує на підставі аналізу конкретної ситуації та сукупності обставин, які можуть бути з`ясовані та встановлені тільки на підставі наданих відповідачем доказів.
Однак, як зазначив суд першої інстанції, відповідач не довів жодними належними та достовірними доказами існування виняткових обставин, за наявності яких можливе зменшення обґрунтовано заявлених до стягнення 18 289,98 грн пені, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Посилання ж відповідача на складне економічне становище підприємства судом вірно відхилено як доказово неспроможні та такі, що не свідчать про винятковість випадку прострочення грошового зобов`язання у вказаному спорі.
Не свідчать про винятковість випадку прострочення грошового зобов`язання у вказаному спорі також і обставини передачі ДП «Чайка» згідно з Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.01.2011 №20 «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Чайка» до сфери управління Державного управління справами.
Зокрема судом першої інстанції враховано, що відповідачем не вказано та доказово не підтверджено, що він вживав заходів до виконання зобов`язання та/або вчиняв будь-які дії з метою усунення порушення своїх зобов`язань та відповідних наслідків, зокрема шляхом повідомлення у досудовому порядку позивача про наявність певних утруднень у сплаті боргу, у тому числі і визнаного при підписанні додаткової угоди боргу та погодженого строку його оплати 31.12.2024.
Також судом враховано, що відповідач, здійснюючи господарську діяльність, однією зі складових якої є укладення господарських договорів, має передбачити пов`язані із цим ризики, в тому числі можливість несвоєчасного виконання зобов`язань та наступне понесення витрат.
Підсумовуючи усе вказане, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені, у зв`язку з чим відповідна заява відповідача задоволенню не підлягає.
Питання зменшення сум 3% річних та інфляційних втрат дослідженню не підлягає, оскільки такі нарахування є акцесорним, тобто входять до складу грошового зобов`язання і не є штрафними санкціями.
Суд звертає увагу на те, що у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 (провадження №12-19гс25) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19) та зазначила, що:
- три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником;
- тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України чітко визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Таким чином, за загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.
Крім того, Верховним Судом неодноразово зазначалось, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар доказування обставин) покладається на особу, яка посилається на ці обставини (постанови Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 922/1163/18, від 29.08.2018 р. у справі № 909/105/15, від 29.08.2018 р. у справі № 910/23428/17, від 31.01.2018 р. у справі № 10/8763/17).
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача та приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.01.2026 у справі №911/3064/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.
4. Матеріали справи №911/3064/25 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 15.07.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров