П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/40073/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В. Дата і місце ухвалення: 08.06.2026 р., м. Одеса  	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому, з урахування уточнення позовних вимог та ухвали від 17.12.2025 р. про роз`єдання позовних вимог, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України з не розгляду запиту ОСОБА_1 від 10.09.2025р.;
- зобов`язати Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України розглянути запит ОСОБА_1 від 10.09.2025р. та вчинити певні дії;
- зобов`язати Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 15 500 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 р. позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо надання відповіді на запит ОСОБА_1 від 10.09.2025.
Зобов`язано Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надати відповідь на запит ОСОБА_1 ід 10.09.2025.
27.05.2026 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 420/40073/25, яким розглянути позовну вимогу про зобов`язання Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 15500 грн. та прийняти рішення про задоволення позову в цій частині.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - задоволено. Ухвалено додаткове рішення у справі № 420/40073/25. У задоволенні адміністративного позову в частині стягнення моральної шкоди - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення від 08.06.2026 р. та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 15 500 грн.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення було допущено грубу процесуальну помилку, яка свідчить про те, що суд взагалі фактично не досліджував обставини заяви так як, у мотивувальній частині додаткового рішення зазначив обставини, які не відповідають обставинам справи, так у заяві про ухвалення додаткового рішення від 27.05.2026 року та в самому позові немає жодного слова про «незаконне звільнення», «передпенсійний вік», «пошук нової роботи» чи «утримання 19-річної доньки-студентки». 
Апелянт зазначає, що предметом розгляду у цій справі є виключно протиправна бездіяльність Пересипського відділу ДВС щодо ненадання відповіді на запит про інформацію від 10.09.2025 року. Вказане беззаперечно доводить, що суд першої інстанції здійснив механічне перенесення тексту з абсолютно іншого судового рішення, яке стосувалося трудового спору. Суд взагалі не дав оцінки реальним вимогам та доводам, що є грубим порушенням права на справедливий суд та вимог ст. 242 КАС України.
З приводу суті спору позивач зазначає, що тривале й системне ігнорування законних звернень з боку ДВС змусило його (людину зі слабким здоров`ям, якій протипоказаний стрес) місяцями перебувати в стані тривожності та правової невизначеності. Через відсутність коштів був змушений самостійно, долаючи фізичний біль, витрачати свій життєвий час на вивчення процесуальних кодексів та законів які у звичайному житті мені не потрібні. Це призвело до істотного порушення звичного способу життя та завдання глибоких душевних страждань, тому на переконання апелянта сума у розмірі 15 500 грн є цілком справедливою та обґрунтованою сатисфакцією за тривалі перенесені страждання.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., колегія суддів зазначає таке.
Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.
При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Проте, колегія суддів дослідивши матеріали справи встановила, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом та з заявою про постановлення додаткового рішення, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на його душевний та психічний стан. При цьому, позивачем жодних доказів, а саме довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо, до суду надано не було.
Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки його доводи, що протиправна бездіяльність відповідача, а саме тривале й системне ігнорування законних звернень з боку ДВС змусило його (людину зі слабким здоров`ям, якій протипоказаний стрес) місяцями перебувати в стані тривожності та правової невизначеності, що призвело до істотного порушення його звичного способу життя та завдало глибоких душевних страждань, не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди, оскільки є лише словами позивача без підтвердження будь-якими належними доказами.

В свою чергу надання до суду двох товарних чеків від 26.08.2025 р. та від 26.11.2025 р., жодним чином не підтверджують причино наслідковий зв`язок з бездіяльністю відповідача та придбанням позивачем зазначених препаратів. 
При цьому, суд встановив, що згідно наданої до матеріалів справи довідки про індивідуальну програму реабілітації від 17.07.2024 р. (а.с.102) позивачу за рекомендаціями спеціаліста рекомендовано, зокрема, медикаментозна терапія у сімейного лікаря та невропатолога з липня 2024 року по липень 2026 року, з чого колегія суддів робить висновок, що придбання у цей період медикаментозних препаратів є наслідком проходження позивачем індивідуальної програми реабілітації у 2024 -2026 р.р. у зв`язку з ураженням нервової системи та такий стан на пряму не пов`язаний з бездіяльністю відповідача щодо не надання відповідей на запити. 
В свою чергу, слід зазначити, що судом захищено порушено право позивача та зобов`язано Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надати відповідь на запит ОСОБА_1 ід 10.09.2025.
Отже, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.
При цьому, в апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не зазначено, а наведення норм права та судової практики з приводу відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів не свідчить про обґрунтованість або доведеність належними доказами факту завдання моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині.
З іншого боку, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив заяву позивача знайшли своє підтвердження, оскільки мотиви суду будуються на обставинах, які не відносяться до цієї справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни додаткового рішення суду, а саме в частині мотивів його прийняття, в решті рішення підлягає залишенню без змін.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягненні моральної шкоди задоволенню не піддягають, проте скільки судом першої інстанції по суті правильно вирішено спір, однак безпідставно надано правову оцінку обставинам, які не відносяться до цієї справи, колегія суддів, на підставі п.4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови апеляційного суду.
В іншій частині додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 липня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук