ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 липня 2026 року | м.Суми

Справа №583/611/25 
Номер провадження 22-ц/816/419/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Білери Петра Петровича
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 квітня 2025 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене в м. Охтирка, повний текст якого складено 24 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Білера П.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей.
Просив встановити факт, що має юридичне значення, - самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей позивачу необхідне для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, а також пов`язане із необхідністю звільнення його із військової служби, так як ст. 23 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» передбачена відстрочка від призову.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Понесені позивачем судові витрати залишені за ним без відшкодування.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Білера П.П., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі вказує про те, що суд першої інстанції, при ухваленні судового рішення, не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_2 свідомо, протягом тривалого часу, з жовтня 2015 року і по цей час не приділяє належної уваги розвитку своїх неповнолітніх дітей та свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, свідомо ухиляється від утримання своїх дітей, - доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , поклавши всі турботи за дітей на плечі батька, - ОСОБА_1 , який самостійно виховує та утримує своїх неповнолітніх дітей.
Від відповідача та третіх осіб в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Білери П.П., ,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , 09 серпня 2008 року вступив до шлюбу із ОСОБА_7 . Шлюб був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського МРУЮ у Сумській області, актовий запис №175 від 09 серпня 2008 року.
Від шлюбу ОСОБА_7 народила двох доньок: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується її свідоцтвом про народження, Серії НОМЕР_3 , виданим виконкомом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області 21 жовтня 2008 року, актовий запис № 15 від 21 жовтня 2008 року, та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується її свідоцтвом про народження, Серії НОМЕР_4 , виданим виконкомом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області 21 жовтня 2008 року, актовий запис №14 від 21 жовтня 2008 року (а.с. 10-11).
Згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 вересня 2016 року по справі № 583/1839/16-ц, провадження 2/583/664/16, шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 12).
Згідно судового наказу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року по справі № 583/3400/19 провадження 2-н/583/104/19 ОСОБА_7 була зобов`язана сплачувати аліменти на утримання своїх доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с. 13).
Згідно проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13 січня 2025 року ОСОБА_7 має заборгованість зі сплати аліментів, станом на 01 січня 2025 року в сумі 169 941 грн 88 коп. (а.с. 14-15).
В даний час ОСОБА_7 уклала шлюб з іншим чоловіком і змінила своє прізвище на ОСОБА_8 та в цьому шлюбі народила іншу дитину, - доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно довідки Чернеччинського ліцею (опорного закладу освіти) Охтирського району Сумської області від 03 січня 2024 року за Вих. № 3, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 дійсно навчаються у 9 класі Чернеччинського ліцею (опорного закладу освіти) Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області. За час навчання в закладі біологічна мати дітей не приводила на заняття своїх доньок та не забирала їх після закінчення навчального дня, не цікавилась вона у класного керівника доньок, як вони навчаються та які проблеми у них виникають в процесі навчання.
Згідно довідки - характеристики Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 03 січня 2024 року за Вих. № 03/02-27/1 ОСОБА_1 зареєстрований в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 . Освіта базова вища, працює машиністом насосних установок Качанівського ГПЗ, розлучений, має на вихованні двох дочок - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На гр. ОСОБА_1 письмових звернень від сім`ї та односельців стосовно його поведінки до сільської ради не надходило (а.с. 16).
02 квітня 2024 року комісія у складі: депутата Чернеччинської сільської ради – Черкай О.М., секретаря сільської ради - Скубач Т.І., адміністратора ЦНАП - Сміян Т.В. провели обстеження домогосподарства по АДРЕСА_1 , на предмет умов проживання гр. ОСОБА_1 . На момент обстеження встановлено, що у даному домогосподарстві проживають: ОСОБА_1 разом із мамою - ОСОБА_10 та доньками - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Сім`я проживає в цегляному будинку із зручностями, мають транспортний засіб, забезпечені всіма необхідними предметами побуту, сантехніки для проживання. Мають у користуванні земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею - 0,3682 та на якій вирощують овочі та фрукти для особистого вживання, утримують підсобне господарство. Комісія встановила: Умови проживання задовільні (а.с. 17).
Вищезазначене також підтверджується довідкою Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області за Вих. №17 від 13 січня 2025 року (а.с. 18).
Від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області на виконання ухвали суду надійшов акт обстеження житлово-побутових умов від 25 березня 2025 року згідно якого у домогосподарстві по АДРЕСА_1 , дійсно мешкають доньки позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Сім`я проживає в цегляному будинку із зручностями, мають транспортний засіб, забезпечені всіма необхідними предметами побуту, сантехніки для проживання. Родина обробляє город та утримує підсобне господарство. Діти мають окремі облаштовані кімнати. Про дітей турбуються дорослі члени родини. Бабуся висловлює бажання утримувати дітей та самостійно їх виховувати. 
Згідно характеристики за місцем роботи позивач ОСОБА_1 працює на Качанівському ГПЗ ПАТ «Укрнафта» машиністом насосних установок 2-го розряду з 2007 року. Характеризується позитивно (а.с. 20). 
Згідно довідки виданої командиром в/ч НОМЕР_5 солдат ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом з 01 травня 2024 року. За місцем проходження служби характеризується позитивно.
Додатково позивачем були надані та досліджені довідка Чернеччинського ліцею (опорного закладу освіти) Охтирського району Сумської області від 11 лютого 2025 року за Вих. № 34 згідно якої за час навчання доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 їхня біологічна матір до закладу дітей не приводила та не забирала після закінчення навчання, не цікавилась у класного керівника успішністю та проблемами.
Згідно довідки КНП «Чернеччинський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хворіє на гіпертонічну хворобу 2 ст., гастродуоденіт, остеохондроз.
На задоволення клопотання сторони позивача в судовому засіданні були допитані матір позивача ОСОБА_10 , дружина брата позивача ОСОБА_11 та сусід ОСОБА_12 , які, кожен окремо, повідомили про те, що відповідач не приділяла належної уваги своїм дітям, не відвідувала їх за місцем проживання та навчання, не підтримує матеріально.
Проте, доньки сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожна окремо, повідомили в суді першої інстанції про те, що основний тягар їхнього утримання несе батько. Проте, незначну допомогу надавала також і матір. Вони періодично відвідують її за місцем мешкання та проживають у неї. Інколи матір надавала незначні суми та у 2020 році купувала одяг, у молодших класах вона відвідувала школу за місцем їхнього навчання.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав заявлені позивачем позовні вимоги не вимогами до відповідача щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, - а фактично вимогами на підставі яких позивач бажає отримати переведення для продовження служби у військовій частині за місцем проживання, що свідчить про неефективний спосіб захисту обраний позивачем та необґрунтованість і безпідставність поданого позову.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої – третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, позивач просить ухвалити рішення, яким установити факт самостійного виховання ним двох дітей. Проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з доньками та брати участь в їх вихованні.
Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо своїх доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину. Факт наявності у відповідача іншої сім`ї не звільняє як матір неповнолітньої дитини від обов`язку виховання та утримання доньок.
Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, тому відсутні підстави для встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування доньок на утриманні позивача.
Суд першої інстанції також звернув увагу, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Разом з цим, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
Колегія суддів зауважує, що окреме проживання батьків та проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення з військової служби. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі №947/37166/23, від 09 грудня 2025 року у справі №307/4851/22.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем двох дітей.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції, при ухваленні судового рішення, не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_2 свідомо, протягом тривалого часу, з жовтня 2015 року і по цей час не приділяє належної уваги розвитку своїх неповнолітніх дітей та свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, свідомо ухиляється від утримання своїх дітей, - доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , поклавши всі турботи за дітей на плечі батька, - ОСОБА_1 , який самостійно виховує та утримує своїх неповнолітніх дітей, з огляду на наступне.
Сама по собі відсутність спільного проживання чи окремі періоди непорозумінь між батьками не свідчать про повне та свідоме ухилення від виховання. Матеріали справи не містять офіційних рішень органів опіки, протоколів поліції або судових наказів, які б фіксували злісне ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності вини (умислу) в діях відповідача.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Білери Петра Петровича залишити без задоволення.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 квітня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 23 липня 2026 року. 
Головуючий - | В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина 

О. М. Черних