ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2606/26 Справа № 214/7080/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.,
секретар судового засідання Лідовська А.А.,
сторони:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, в якій просила стягнути на свою користь 200 000,00 грн матеріальної шкоди та 500 000,00 грн моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтувані тим, що нею 30.07.2003 року подана позовна заява про визнання втратившим право користування житлом її колишнього чоловіка ОСОБА_2 22 грудня 2008 року їй було видано протокол № 11 від 27.11.2008 року засідання громадської комісії виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів з житлових питань, де було вказано про зміну договору найму житлового приміщення в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . При цьому між нею, як наймачем, та будь-якою організацією не існувало жодного договору найму житлового приміщення, вона вселилася в спірну квартиру на підставу ордеру № 09736 від 01.10.1986 року, однак комісією відповідача було змінено договір найму житла та розділено особові рахунки між нею та ОСОБА_2 . 
Тому вважає протокол №11 від 27.11.2008 року незаконним, оскільки він містить недостовірну інформацію, як і рішення виконкому №706 від 17.12.2008 року, яким затверджено вказаний протокол. Довідкою від 28.08.2015 року встановлено відсутність у додатках протоколу житлової комісії КЖП №25 від 27.11.2008 №11, з чого вона робить висновок про його відсутність взагалі, була лише виписка з даного протоколу, яка була їй надана 22.12.2008 року. 
В кінці листопада 2008 року відбулося проникнення до її квартири представниками органів державної влади та її колишнім чоловіком, в ході чого їй була нанесена травма – закритий перелом другого пальця правої стопи. Кімната у її квартирі була опломбована на право користування її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . 
Після цього стан її здоров`я погіршився, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, неодноразово була госпіталізована, перенесла операційні втручання в організм, проходячи судові тяжби, проникнення до її квартири та інші речі, стан її здоров`я істотно погіршився. 
Рішенням суду від 18.11.2009 року у справі № 2-3920/09 визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2 та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Однак після судового рішення особові рахунки не були об`єднані, рішення суду не виконувалось. У користуванні вказаною кімнатою їй було відмовлено рішенням громадської комісії з житлових питань Саксаганського виконкому від 12.01.2010 року, дана кімната стала іменуватися квартирою 65/2 і нарахування за комунальні послуги по кімнаті йшли на ім`я ОСОБА_2 , знятого з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Фактично відповідач забрав у неї одну кімнату з кватири, в якій вона була наймачем, не сплачуючи при цьому комунальні нарахування за вказану кімнату. 
На вимогу виконкому вона отримала довідку в органах БТІ про відсутність у неї іншої нерухомості, однак вказані дії виконкому виглядали як знущання, оскільки для приватизації кватири вказану довідку отримувати не потрібно. 
Через незаконні дії виконкому вона була позбавлена права на отримання субсидії, що підтверджується повідомленням Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 23.12.2009. 
Рішенням суду від 13.11.2015 року у справі № 214/7159/15-ц визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Саксаганської районної у мсті ради від 17.12.2008 № 706 в частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10.12.2008 № 12 та в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії КЖП № 25 від 27.11.2008 № 11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 , встановлено її, позивачку, наймачем вказаної квартири.
17.12.2015 року до відповідача була направлена заява про об`єднання рахунків на підставі вказаного судового рішення, однак ні рішення суду, ні її заява до виконання та опрацювання не були прийнятті. Лише 03.01.2017 року відбулося об`єднання особових рахунків наймача-1 та наймача-2 в один рахунок, а 25.01.2017 року орган приватизації виконкому видав їй свідоцтво №1132 про право власності на житло, 25.01.2017 року відбулася державна реєстрації права власності її на вказану квартиру. 
Вважає, що через незаконні дії відповідача вона приватизувала квартиру пізніше та витратила, у зв`язку з цим, більшу суму коштів. Зазначила про звернення у грудні 2015 року до правоохоронних органів із заявою про злочин за частиною 1 статті 358 КК України, напад на її квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 працівниками правоохоронних органів, зростання заборгованості по її квартирі через наявність двох особових рахунків, по якій ні ОСОБА_2 ні виконком оплати не робили, накопичуючи цим борги за кімнату 2, які вона не створювала, однак через які їй було відмовлено у призначенні субсидії. 13 років вона боролася за свою квартиру, тому вважає необхідним заявити вимогу до відповідача щодо компенсації їй кількості звернень до адвокатів; сплаченого боргу за комунальні платежі, якими вона не користувалась; понесені витрати на лікування, тощо, які вона оцінює в сумі 200 000,00 грн. Моральну шкоду оцінює в сумі 500 000,00 грн. через стреси, хвилювання, суди та постійні її поїздки для відновлення порушеного права, у зв`язку з чим у неї виявлено велику кількість хвороб, вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. За даної ситуації постійно принижувались її честь та гідність, тому просить задовольнити вимоги.
У ході розгляду справи позивач неодноразово змінювала розмір заявлених вимог. В редакцій заяви від 29 квітня 2025 року, яка була прийнята судом першої інстанції, просила стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 356 440,27 грн, моральної шкоди 1 584 000,00 грн та судові витрати по справі. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона як позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що нею не доведено протиправність дій органу (чи посадових осіб) та рішень прийнятих відповідачем у справі Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради, оскільки Верховний Суд у справі №214/159/15-ц підтвердив правомірність ухвалення Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради рішення від 17 грудня 2008 року №706 в частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року №12 в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року №12 в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії Комунального житлового підприємства №25 від 27 листопада 2008 року№11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 , що спростовує доводи відповідача про незаконність вказаного рішення виконкому та протоколу №11 віж 27.11.2008 року, винесенням яких їй завдано шкоди. 
Зазначає, що нею подані всі документи, які вказують на протиправність дій з боку Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради. 
Також посилається, що судом першої інстанції було порушено її конституційне право на захист та справедливий суд, що виразилося в тому, що судове засідання 11 вересня 2025 року було проведено без її участі та участі її адвоката. Їй навмисно не було повідомлено судом про дату наступного судового засідання 11 вересня 2025 року, що позбавило її можливості отримати повне судове рішення та у встановлений законом строк подати апеляційну скаргу. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року залишити без змін, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Посилається, що під час розгляду справи судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами як протиправність дій чи рішень Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, так і наявність заявленої позивачкою шкоди, спричиненої саме діями чи рішеннями органу місцевого самоврядування, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, яку отримала позивачка, та прийнятими в рамках розгляду справи рішеннями відповідача, законність яких визнана в установленому законом порядку судовим рішенням. Судом першої інстанції вірно встановлено, що у позивачки не викникло право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, отже відсутні й підстави для задоволення позову. 
Відповідачем подана заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання представника ОСОБА_3 . Просить врахувати позицію відповідача виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради щодо заявлених вимог в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , підтримує позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу.
Будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання представник відповідача не з`явився, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Позивачка ОСОБА_1 , з`явившись в судове засідання, після оголошення перерви, для участі в судовому засіданні не з`явилася.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну чкаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами наявними в матеріалах справи, що згідно ордеру від 01.10.1986 №09736 ОСОБА_1 була наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2007 року, яке набрало законної сили 08 лютого 2008 року, у справі №2-163/07 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зміну умов договору найму житлового приміщення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнання незаконною реєстрацію осіб в житловому приміщенні, вселенні та виселенні. Змінено умови договору найму житлового приміщення – квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано КЖП №25 в місті Кривому Розі укласти з ОСОБА_2 окремий договір найму житлового помешкання на кімнату розміром 12,4 кв.м., зі ОСОБА_1 - на кімнати розміром 18,6 кв.м. та 13,10 кв.м; кухню, коридор, санвузол та ванну кімнату - залишено в загальному користуванні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2008 року, яка залишена без змін ухвалою Верховного Суду України від 27 червня 2008 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 10 жовтня 2007 року залишено без розгляду.
Згідно рішення виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 1991 року №309 «Про порядок здійснення зміни договору найму жилих приміщень» здійснення зміни договору найму доручено житлово-експлуатаційним організаціям.
Протоколом №11 засідання житлової комісії Комунального житлового підприємства №25 від 27 листопада 2008 року змінено договір найму та розділено трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на: 1-кімнатну з виділенням кімнати площею 12,4 кв.м. ОСОБА_2 зі складом сім`ї один чоловік, та двокімнатну з виділенням ОСОБА_1 2 кімнати площею 18,6 кв.м. та 13.10 кв.м. зі складом сім`ї п`ять чоловік, згідно рішення суду.
Відповідно протоколу №12 засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року затверджено протоколи засідання житлових комісій комунальних житлових підприємств району про зміну договору найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності міста, зокрема, протокол КЖП №25 від 27 листопада 2008 року №11, яким, на виконання рішення суду, вирішено питання про зміну договору найму у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 17 грудня 2008 року №706 затверджено протокол №12 від 10 грудня 2008 року засідання громадської комісії з житлових питань.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2009 року у справі № 2-3920/09 визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: кімнатою розміром 14,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
На засіданні громадської комісії з житлових питань 12 січня 2010 року, яке оформлено протоколом №1, що затверджений рішенням виконкому Саксаганської районної у місті ради від 20 січня 2010 року № 1, відмовлено ОСОБА_1 у виділенні ізольованого житлового приміщення № 2, яке складається з однієї житлової кімнати жилою площею 12,4 кв.м. у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , у звязку із забезпеченістю жилою площею вище за рівень, встановлений Житловим кодексом України (13,65 кв.м. на одну особу).
Докази оскарження вказаного рішення громадської комісії з житловим питань відсутні.
Заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у справі № 214/7159/15-ц визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 17.12.2008 №706 в частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10.12.2008 №12 в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії КЖП №25 від 27.11.2008 №11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 44,1 м.кв., загальною площею 63,05 м. кв. 
На підставі заяви ОСОБА_1 від 01.12.2016 та наданих належних документів, в тому числі рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради від 30.12.2016 № 14/28-5115, 03 січня 2017 року відбулося об`єднання особових рахунків наймача 1 та наймача 2 в один особовий рахунок в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого 25 січня 2017 року, органом приватизації виконкому Саксаганської районної у місті ради посвідчено, що квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . 
Розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради від 20 липня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 в призначенні субсидії на підставі постанови КМУ від 27.04.2018 № 329 п. 6 пп. 5 (наявність простроченої понад 2 місяці заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, яка перевищує 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Докази оскарження позивачкою відмови у призначенні субсидії відсутні.
Рішенням Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради призначено з 03 червня 2019 року ОСОБА_1 субсидію з травня 2019 року по квітень 2020 року та в подальшому, з приводу призначення якої у позивачки виник спір, що слідує з наданої нею переписки УПСЗН та комунальними службами міста.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у справі № 214/7159/15-ц та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 17 грудня 2008 року № 706 в частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року № 12, в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії Комунального житлового підприємства № 25 від 27 листопада 2008 року № 11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 прийнято відповідачем у межах його повноважень та на виконання рішення суду, тому відсутні правові підстави для його скасування, позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. Оскільки, позовні вимоги щодо встановлення факту того, що позивач є наймачем спірної квартири є похідними від її позовних вимог щодо скасування зазначеного рішення органу місцевого самоврядування у відповідній частині, то ці позовні вимоги також не можуть бути задоволені.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 214/7159/15-ц (провадження № 61-12124св22) залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального житлового підприємства № 25, виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального житлового підприємства № 25, виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання наймачем квартири.
У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що зі змісту рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2007 року, яке набрало законної сили 08 лютого 2008 року, ОСОБА_1 , яка брала участь в судових засіданнях, не висловлювала своїх заперечень з приводу відсутності договору найму, а тому доводи касаційної скарги останньої щодо неможливості внесення змін до договору найму через неукладення такого договору, є безпідставними. Переглядаючи рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення в частині вирішення позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Однак оскільки виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КЖП № 25, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та не оскаржував в частині визнання її наймачем трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 , вимога про визнання наймачем не була предметом апеляційного оскарження, а тому перегляду в цій частині не підлягала. Більш того, у відзиві на касаційну скаргу виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради зазначив, що не заперечує проти визнання ОСОБА_1 наймачем квартири, тобто не заперечував проти задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині та не оскаржував рішення суду першої інстанції в цій частині, тому постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягала скасуванню.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено протиправність дій органу (чи посадових осіб) та рішень, прийнятих відповідачем у справі Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради, врахувавши, що Верховний Суд у справі №214/7159/15-ц підтвердив правомірність ухвалення Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради рішення від 17 грудня 2008 року № 706 в частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року № 12, в частині затвердження протоколу засідання житлової комісії Комунального житлового підприємства № 25 від 27 листопада 2008 року № 11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 , що спростовує доводи відповідача про незаконність вказаного рішення виконкому та протоколу № 11 від 27.11.2008, винесенням яких їй, за твердженням позивачки, завдано шкоди, дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами протиправність дій чи рішеннь Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради та наявність заявленої нею матеріальної та моральної шкоди саме діями чи рішеннями відповідача, законність яких визнана в установленому законом порядку судовим рішенням.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стяттями 1173,1174 ЦК України визначені певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадлвими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відпоавдальності. 
В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Отже, за змістом наведених норм права в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
Таким чином, під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки містяться у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24), яка наголосила також про третій обов`язковий елемент для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, а саме причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1 не доведено протиправність дій органу (чи посадових осіб) та рішень, прийнятих відповідачем у справі Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради, ураховуючи, що Верховний Суд в рамках розгляду справи №214/7159/15-ц підтвердив правомірність рішень, ухвалених Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради в межах порушених позивачкою питань, що спростовує її доводи про незаконність вказаного рішення виконкому та протоколу № 11 від 27.11.2008, винесенням яких їй, за твердженням позивачки, завдано шкоди. 
Також судом першої інстанції вірно враховано, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях чи рішеннях Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради у спорі, що виник з приводу квартири АДРЕСА_3 .
Оскільки під час розгляду справи позивачкою ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами як протиправність дій чи рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, так і наявність заявленої нею матеріальної та моральної шкоди (фінансові витрати, лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я) саме діями чи рішеннями органу місцевого самоврядування (із конкретизацією цих дій), а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, яку за твердженням позивачки вона отримала, та прийнятими в рамках розгляду справи рішеннями відповідача, законність яких визнана в установленому законом порядку судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Тому висновки суду щодо недоведеності заявлених позовних вимог є правильними.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Щодо посилань позивачки як на порушення норм процесуального права на розгляд справи судом першої інстанції у її відсутність та відсутність її представника, колегія суддів зауважує, що відповідно частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Матеріалами справи встановлено, що дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції 11 вересня 2025 року позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 були своєчасно та належним чином повідомлені, про що свідчать власноруч підписані розписки про виклик до суду на 10.00 год. 11 вересня 2025 року (а.с. 225, 226 т. 3).
Доказів повідомлення про причини неявки позивачки та її представника в судове засідання, які визнані судом поважними, і які можуть бути підставою для відкладення розгляду справи на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України матеріали справи не містять.
Врахувавши вищезазначене суд першої інстанції обґрунтовано, прийнявши до уваги тривалість розгляду справи, надання учасникам справи достатнього часу для подання необхідних доказів, письмових пояснень та заперечень по суті справи, дійшов висновку, що сторони в повній мірі скористалися правом захисту своїх прав та інтересів та розглянув справу у відсутність учасників справи, зокрема і сторони позивачки. Тому колегія суддів не приймає доводи позивачки щодо порушення судом її права на захист та справедливий суд, оскільки вони суперечать матеріалам справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга залишаеться без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 липня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: