ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 6-379/10/15     Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/3351/26   Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші скарги та заяви в процесі виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року      м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду Харківської області від 10 березня 2026 року, у цивільній справі № за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа Начальник Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гарапко Мирослав Юрійович, стягувач Акціонерне товариство «Мегабанк»,
в с т а н о в и в:
20 лютого 2026 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо незняття та подальшого утримання арешту майна, накладеного у межах виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова.
Скарга мотивована тим, що на виконанні у Мукачівському районному відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Мегабанк» грошових коштів. В межах цього провадження державним виконавцем було накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно. 
29 грудня 2010 року виконавче провадження було завершене, а виконавчий документ повернуто стягувачу. У подальшому зазначений виконавчий лист до виконання більше не пред`являвся. 
Листом від 08.08.2019 року ПАТ «Мегабанк» у відповідь на звернення ОСОБА_1 , щодо наявності будь-якої заборгованості повідомило, що кредити, оформлені на його ім`я в банку, відсутні. Більше того, відповідно до відомостей з відкритих джерел, зокрема даних ЄДРПОУ, з 22.07.2022 року АТ «Мегабанк» перебуває у стані припинення (ліквідації). Разом із тим арешти, накладені в 2010 року в межах виконання вищевказаного виконавчого документа, продовжують існувати у реєстрах, чим фактично блокують його право вільно розпоряджатися майном. 
З метою з`ясування ситуації та зняття необґрунтованих обмежень, ОСОБА_1 звернувся до Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою від 03.11.2025 року, у якій, зокрема, просив зняти арешти, накладені на його майно, та повідомити, які конкретні дії він повинен вчинити для зняття арештів. 
У зв`язку з наданням неповної відповіді 06.02.2026 року відповідачу було повторно надіслано заяву про зняття арештів та надання інформації щодо виконавчих проваджень. Незважаючи на це, відповідач відмовився знімати накладені арешти вимагаючи сплатити 10 % виконавчого збору та витрати виконавчого провадження. При цьому жодних постанов про стягнення зазначених витрат винесено не було. 
Вказує, що такі дії (бездіяльність) відповідача щодо утримання арештів його майна він вважаю протиправними.
04 березня 2026 року від заступника начальника Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України В. Хабарова до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що на виконанні в Мукачівському відділі ДВС у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження АСВП №34455178 з примусового виконання Виконавчого листа № 6-379/09/15, виданого 03.09.2010 Київським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 15901,51 євро та 6902,92 гр. на користь ПАТ "Мегабанк". 
Надати матеріали виконавчого провадження не вбачається можливим, оскільки згідно правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями розділ ХІ Знищення справ та виконавчих проваджень – Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився – підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця становлять три роки. У зв`язку з чим, вищезазначене виконавче провадження знищене. 
Вказує, що виконавчий документ повернуто стягувачу 01.08.2013 на підставі п. 7 ст. 47 ЗУ “Про виконавче провадження” (у чинній на той час редакції), у зв`язку з тим, що постановою від 09.06.2011 р. оголошено розшук майна боржника, майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. Повторно на виконання не пред`являвся. 
Вказує, що посилання скаржника на лист АТ “Мегабанк” від 08.08.2019 року, не може свідчити “про відсутність заборгованості”, а лише вказує на ту обставину, що станом на 01.08.2019 року відсутні кредити на ім`я скаржника. Крім цього посилання скаржника на ту обставину, що про існування арешту він дізнався у листопаді 2025 року також не може враховуватися, оскільки, про наявність виконавчого провадження боржнику було відомо з 2010 року, як і про саме рішення суду. Разом з тим, ні ЦПК України, ні Закон України “Про виконавче провадження”, а також Закон України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” не містить норми, щодо обов`язку, а навіть права виконавця на зняття арешту за виконавчим провадженням, яке повернуто стягувачу і тривалий час на виконання стягувачем повторно не пред`являвся. Тому бездіяльність органу ДВС відсутня. У зв`язку з чим, просив відмовити в задоволенні скарги.
09.03.2026 від скаржника ОСОБА_1 до суду надійшли відповідь на заяву заступника начальника Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України В. Хабарова, в якій останній зазначає, що арешт майна є заходом забезпечення виконання рішення та може існувати виключно у межах виконавчого провадження. Після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу підстави для подальшого застосування заходів примусового виконання відсутні. Сам факт знищення матеріалів провадження лише підтверджує, що виконавче провадження фактично припинене та не може бути поновлене. Наявність арешту безпосередньо обмежує можливість скаржника розпоряджатися належним йому майном. Зокрема, скаржнику на праві приватної власності належить транспортний засіб. У листопаді 2025 року під час звернення до нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу цього автомобіля скаржник дізнався про наявність арешту, який унеможливлює здійснення будь-яких реєстраційних дій, щодо транспортного засобу. Фактично скаржник позбавлений можливості: укласти договір купівлі-продажу; здійснити перереєстрацію транспортного засобу; зняти автомобіль з обліку. Таким чином арешт, який існує понад 16 років, не забезпечує виконання жодного судового рішення та безпідставно обмежує право власності скаржника. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, щодо не зняття та подальшого утримання арештів його майна, накладених у межах виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова; 
- зобов`язати Мукачівський відділ державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України усунути порушення його прав, шляхом зняття всіх арештів, накладених у межах виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2026 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 16 березня 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу скасувати таухвалити нове рішення, яким: визнати протиправною бездіяльність Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано- Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не зняття та подальшого утримання арештів мого майна, накладених у межах виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова; зобов`язати Мукачівський відділ державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України усунути порушення його прав шляхом зняття всіх арештів, накладених у межах виконання виконавчого листа № 6-379 від 03.09.2010 року, виданого Київським районним судом м. Харкова.
Альтернативно, якщо апеляційний суд дійде висновку про неможливість ухвалення нового рішення по суті за наявними матеріалами, — скасувати ухвалу і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції із зобов`язанням витребувати від органу ДВС матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підстави його завершення, перевірити наявність і чинність постанов про виконавчий збір та витрати, а також установити фактичний стан виконання рішення.
Вважає, що немає підстав для збереження арештів, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено, а вказані арешти перешкоджають їй вільно користуватися своєю власністю.
Вказав, що суд установив, що матеріали виконавчого провадження знищені, однак не витребував матеріали відновленого виконавчого провадження і не встановив: точну підставу завершення виконавчого провадження; наявність або відсутність постанов про стягнення виконавчого збору та витрат; фактичний стан виконання рішення; наявність або відсутність актуальної заборгованості; обсяг можливого виконання рішення за рахунок іпотечного майна основного боржника. Це суперечить пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідно до якого у разі знищення виконавчого провадження, за яким подано заяву про зняття арешту, виконавець повинен вжити заходів щодо відновлення матеріалів провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів. Після отримання моєї заяви про зняття арештів відповідач повинен був відновити провадження та лише після цього прийняти мотивоване рішення. Оскільки цього зроблено не було, суд першої інстанції мав витребувати матеріали відновленого провадження і перевірити всі істотні обставини. Цього також зроблено не було. Крім того, скаржник посилався на те, що у первісній цивільній справі виступав поручителем за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, тоді як позичальником був гр. ОСОБА_2 . За відсутності відновленого провадження та без інформації від банку неможливо встановити, чи не була заборгованість погашена повністю або частково за рахунок реалізації предмета іпотеки. Суд ці обставини не з`ясував.
Вважає, що суд фактично звів спір до питання, чи виникає автоматичний обов`язок державного виконавця зняти арешт у момент повернення виконавчого документа стягувачу. Однак саме такого питання він перед судом не ставив. Скарга стосувалася теперішнього, триваючого утримання арешту, який: існує за відсутності відкритого виконавчого провадження; не забезпечує реального виконання рішення; обмежує моє право власності без актуальної правової мети. Частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачає, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Тобто суд мав оцінити не лише формальну поведінку виконавця у 2013 році, а й наявність правових підстав для існування арешту станом на момент розгляду скарги.
Посилається на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема на: постанову від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20; постанову від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21; постанову від 27.03.2020 у справі № 817/928/17. У зазначених рішеннях Верховний Суд виходив із того, що тривале існування арешту майна за відсутності відкритого виконавчого провадження та реальної можливості примусового виконання рішення є невиправданим втручанням у право особи мирно володіти своїм майном. Крім того, аналогічний правовий підхід послідовно відображений і в інших постановах Верховного Суду, зокрема: від 07.07.2021 у справі № 2-356/12; від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15-ц; від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц; від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09; від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц; від 07.08.2024 у справі № 14-7238/2009; від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21. Зазначені рішення підтверджують усталену позицію Верховного Суду, відповідно до якої тривале збереження арешту майна боржника у ситуації, коли виконавче провадження фактично відсутнє, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання спливли, а реальний механізм примусового виконання рішення відсутній, є непропорційним обмеженням права власності. Попри це, суд першої інстанції не надав жодної оцінки наведеній судовій практиці та не мотивував, чому вона не підлягає застосуванню у цій справі, чим порушив вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права суд зобов`язаний враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Звертає увагу суду, що правова мета арешту відпала Арешт майна у виконавчому провадженні є заходом забезпечення виконання рішення, а не самостійною санкцією. Сам суд першої інстанції навів висновок Верховного Суду про те, що арешт застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Але водночас суд встановив: виконавчий документ повернуто стягувачу ще у 2013 році; повторно він не пред`являвся; матеріали провадження знищені; виконавче провадження фактично відсутнє. За таких обставин арешт уже не забезпечує виконання рішення. Він лише продовжує безстроково обмежувати моє право користуватися і розпоряджатися майном. У листопаді 2025 року саме через цей арешт скаржник не зміг вчинити дії щодо відчуження транспортного засобу. Суд цю обставину зафіксував, але належної оцінки їй не дав. Подальше існування арешту є непропорційним втручанням у право мирного володіння майном Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує кожній особі право мирно володіти своїм майном. ЄСПЛ вимагає, щоб будь-яке втручання у це право: було законним; переслідувало легітимну мету; було пропорційним. Такий підхід відображений, зокрема, у справах Sporrong and Lonnroth v. Sweden, Marckx v. Belgium, East/West Alliance Limited v. Ukraine, Fressoz and Roire v.France. Ці орієнтири прямо наведені у поданих вами матеріалах. У цій справі суд не встановив, яку актуальну легітимну мету переслідує збереження арешту сьогодні. Також суд не оцінив пропорційність такого обмеження: арешт існує роками, не забезпечує жодного виконавчого провадження, але повністю блокує мені можливість розпоряджатися майном. За критеріями ЄСПЛ таке втручання не може вважатися допустимим.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Хабаров В.В. просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказав, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21). За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом. Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають. Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Разом з тим, ні ЦПК України, ні ЗУ “Про виконавче провадження”, а також ЗУ “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” не містить норми, щодо обов`язку, а навіть права виконавця на зняття арешту за виконавчим провадженням яке повернуто стягувачу і тривалий час на виконання стягувачем повторно не пред`являвся. Тому бездіяльність органу ДВС відсутня.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржувана ухвалу суду повністю відповідає.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді скарги судом не встановлено бездіяльності державного виконавця Мукачівського відділу ДВС у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та наявність обставин для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження №34455178, оскільки виконання рішення суду не підтверджено належними доказами, жодних фінансових документів щодо добровільної сплати заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які рахуються за боржником ОСОБА_1 , скаржником не було надано, відтак неможливо стверджувати про виконання рішення суду.
Крім того, в матеріалах справи відсутні підтвердження про закриття виконавчого провадження, у зв`язку із погашенням боргу, відтак суд вважає, що при закритті виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця не було обов`язку одночасного скасування постанови про накладення арешту, а отже підстави для визнання неправомірною бездіяльність виконавця, відсутні. Державний виконавець діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Початок примусового виконання рішень врегульовано статтею 26 зазначеного Закону України. 
Встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 26 Закону України № 1404-VIII).

Як передбачено частинами 5, 7 статті 26 Закону України № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти/електронні гроші боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. 
Частиною 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час проведення виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 2-55/09, виданого 11 листопада 2010 року Київським районним судом м. Одеси, були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Згідно до статті 1 Закону № 606-XIV (тут і далі – у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом. 
Отже, правовою метою накладення державним виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (п.7 ч.1 статті 47 Закону № 606-XIV). Аналогічна норма міститься в п.7 ч.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення (див. п.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24)).
Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.
Частиною першою статті 50 Закону № 606-XIV визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).
Водночас законодавець у Законі № 1404-VIII передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2010 року у справі №6-379/10/15, Заяву ПАТ «МЕГАБАНК» про видачу виконавчого листа задоволено. Видано виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації „Слобожанська перспектива” від 27.05.2010р. про стягнення з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , місце народження: Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Кленовець, місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України: серія НОМЕР_2 , виданий Мукачівським РВ УМВС України в Закарпатській області 20 липня 2001 року, місце роботи: АДРЕСА_1 , фізична особа - підприємець) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МЕГАБАНК» (юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Артема, 30, ідентифікаційний код 09804119, кор/рах НОМЕР_3 в Управлінні НБУ Харківської області, МФО 351447) заборгованість за Кредитним договором №108/2008 від 13 червня 2008 року, укладеним між гр. ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Мегабанк», в розмірі 15901,53 евро (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот один евро 53 євроценти) та 6902,92 грн. (шість тисяч дев`ятсот дві гривні 92 копійки), з яких: 13894,78 євро (тринадцять тисяч вісімсот дев`яносто чотири евро 78 євроцентів) - залишок неповернутих кредитних коштів, 2006,75 євро (дві тисячі шість євро 75 євроцентів) - нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами у період з 26 грудня 2008 року по 28 грудня 2009 року, 6902,92 грн. (шість тисяч дев`ятсот дві гривні 92 копійки) - неустойка, а також сплачений третейський збір в розмірі 5 (п`ять грн. 00 коп.) грн.(а.с.8).
19.08.2010 року видано виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 27.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором №108/2008 від 13.06.2008 року в розмірі 15 901, 53 євро та 6902, 92 гривень.
Як вбачається з листа начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України В. Овчиннікова у Мукачівському відділі ДВС перебували виконавчі документи відносно ОСОБА_1 , зокрема виконавчий лист №6-379/09/15, виданий 03.09.2010 Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 15 901, 51 євро та 6902,92 гр. на користь ПАТ Мегабанк, АСВП №34455178. Додатково вказує, що у відділі відсутні відомості щодо оплати заборгованості по описаному виконавчому документу, тому для вирішення питання щодо зняття арештів, накладених на майно боржника, необхідно оплатити наявну заборгованість на депозитний рахунок відділу. Крім того, додатково до суми боргу стягується виконавчий збір у розмірі 10% від суми заборгованості, а також витрат виконавчого провадження, передбачених ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно довідки Заступника Голови Правління АТ «Мегабанк» Онопко А.С. від 08.08.2019, АТ «Мегабанк», що є правонаступником ПАТ «Мегабанк» повідомляє про відсутність, станом на 01.08.2019 року кредитів, оформлених на ім`я ОСОБА_1 . 
З заяви заступника начальника відділу В. Хабарова вбачається, що на виконанні в Мукачівському відділі ДВС у Мукачівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження АСВП №34455178 з примусового виконання Виконавчого листа № 6-379/09/15 виданого 03.09.2010 Київським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 15901,51 євро та 6902,92 грн. на користь ПАТ "Мегабанк". Строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця становлять три роки. У зв`язку з чим, вищезазначене виконавче провадження знищене.
Виконавчий документ повернуто стягувачу 01.08.2013 на підставі п. 7 ст. 47 ЗУ “Про виконавче провадження” (у чинній на той час редакції), у зв`язку з тим, що постановою від 09.06.2011 р. оголошено розшук майна боржника, майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. Повторно на виконання не пред`являвся.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
Повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Скаржник звертався 03.11.2025 до Мукачівського районного ВДВС із заявою про зняття арештів з майна боржника, накладених в межах виконавчих проваджень.
Із листа начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Івано-Франківського міжрегіонального управління міністерства юстиції України В. Овчиннікова від 21.01.2026 р. №Ч-92/3/11.2-12/26 вбачається, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №6-379/09/15, виданого Київським районним судом м. Харкова щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 15 901, 51 євро та 6902, 92 гр. на користь ПАТ «Мегабанк» АСВП №34455178.
У даному листі ДВС вказує, що у відділі відсутні відомості стосовно оплати заборгованості по кожному з виконавчих документів, а тому для вирішення питань щодо зняття наявних арештів, накладених на майно боржника, необхідно оплатити наявну заборгованість на депозитний рахунок відділу. Після чого необхідно сплатити суму виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на депозитний рахунок відділу.
Як вбачається з листа від 13 лютого 2026 року начальника Мукачівського ВДВС Закарпатської області Гарапко М.Ю., постановою державного виконавця Кохан П.І. Мукачівського РВ ДВС МРУЮ був накладений арешт при примусовому виконанні виконавчого листа №6-739 від 03.09.2010 виданого Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Мегабанк» суми боргу у розмірі 15901 євро 05 ц. та 69052 грн 92 коп., який зареєстрований у АСВП за №21579961 (а.с.14).
Також, на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-67/11 від 21.12.2011 виданий Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 5131,52 дол. США та 21972,22 боргу на користь АБ «Укргазбанк» (а.с.14).
29 грудня 2010 року виконавче провадження було завершене, а виконавчий документ повернуто стягувачу. У подальшому зазначений виконавчий лист до виконання більше не пред`являвся. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у cправі №2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) дійшла правових висновків, що «положеннями частин першої статті 50 Закону № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Оскільки частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, то відсутні підстави стверджувати, що пункт 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачав такий наслідок» (пункти 65, 66).
Крім того, у пункті 87 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».
Подібний висновок міститься у постанові Верховного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 947/20140/24.
Разом із цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження за виконавчим листом №6-379, виданим 03 вересня 2010 року Київським районним судом м. Харкова.
При цьому посилання лист АТ «Мегабанк» від 08.08.2019 у якому, банк зазначає про відсутність кредитів, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , тому немає підстав для відмови в знятті арешту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки до матеріалів справи доказів відсутності матеріальних претензій стягувача та відомості про сплату заборгованості не надано.
Як вбачається, із листа начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Івано-Франківського міжрегіонального управління міністерства юстиції України В. Овчиннікова від 21.01.2026 р. №Ч-92/3/11.2-12/26 вбачається, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження з примусового виконання серед яких виконавчий лист №6-379/09/15, виданого Київським районним судом м. Харкова щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 15 901, 51 євро та 6902, 92 гр. на користь ПАТ «Мегабанк» АСВП №34455178.Додаток до згаданого листа складає 29 арк., одна суду він наданий не був (а.с.13).
Крім того, у відповіді на запит від 03.12.2025 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області зазначає, що у відділі відсутні відомості, стосовно погашення заборгованості по кожному з виконавчих документів стосовно ОСОБА_1 (а.с.13).
Твердження скарги про те, що позичальником був гр. ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 виступав поручителем за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист №6-379 від 03.09.2010 року, виданий Київським районним судом м. Харкова, про стягнення саме з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Мегабанк» грошових коштів, однак він не позбавлений можливості звернутися до гр. ОСОБА_2 для з`ясування зазначених обставин.
Посилання ОСОБА_1 на касаційну практику колегія суддів відхиляє, оскільки у даній справі за скаргою ОСОБА_1 , яка є предметом апеляційного розгляду, колегія суддів врахувала найновішу релевантну практику Верховного Суду.
Щодо аргументів скарги про те, що суд повинен був витребувати від органу ДВС матеріали відновленого виконавчого провадження, то відповідно до матеріалів справи таке клопотання скаржником не заявлялось.
Отже, арешт може бути знятий у разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби суми коштів, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
У скарзі та за поясненнями ОСОБА_1 йдеться про завершення виконавчого провадження, що не відповідає дійсності, матеріали справи свідчать про повернення виконавчого листа на підставі п.7 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження № 606-XIV, так як у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу ніхто не може бути позбавлений повного володіння своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обмеження права володіння ОСОБА_1 своїм майном, в частині розпорядження, у зв`язку з арештом державного виконавця, виправдане за наслідком виконання зобов`язання за кредитним договором, судового рішення.
Ствердження про відсутність інтересу стягувача, неможливість примусового виконання, так як минули строки, є передчасним, так як використання законних засобів примусового виконання, банком не вичерпано.
Встановлення, що виконавчий лист був повернений стягувачу, у зв`язку із законною неможливістю звернення стягнення на майно боржника, про що свідчить підстава повернення виконавчого листа, за наявності майнових претензій з боку стягувача, надало обґрунтоване право суду першої інстанції відмовити у задоволенні скарги, з таким висновком погоджується апеляційний суд. Стороною не наведені мотиви, за яких обмеження звернення арештованого майна закінчили дію (що попередньо становило неможливість примусової реалізації), при цьому стягувач не реалізує право на примусове виконання судового рішення.
Доводи скарги про те, що виконавче провадження не перебуває на примусовому виконанні, а матеріали виконавчого провадження знищені, не спростовують правильність судової ухвали, адже законодавством не передбачено обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, а отже, правові підстави для задоволення вимог скарги - відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що: жодних документів щодо наявного боргу та його розміру не надано, а отже, відсутні докази наявності заборгованості; листом від 08.08.2019 АТ «Мегабанк» повідомило, що ОСОБА_1 станом на 01.08.2019 відсутні кредити, відкритих на ім`я ОСОБА_1 ; на даний час не існує вже як п`ятнадцять років виконавчих проваджень щодо виконання судового рішення у справі №6-379/10/15, - є такими, що не мають правового значення для вирішення справи оскільки, як вже вказувалось вище, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, а доказів погашення, у повному обсязі, заборгованості за кредитом, апелянтом не надано.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду Харківської області від 10 березня 2026 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 липня 2026 року.
.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.Ю.Тичкова.