Справа № 686/28464/25
Провадження № 2/686/3073/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року 
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді – Чевилюк З.А.,
за участі секретаря –Томашівської А.Т.
за участі представників позивача Євглевської О.В., Канюки А.Ю.
представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди у сумі 732 124,50 грн. та судового збору 8785,50 грн.
21 вересня 2010 року заявник, ОСОБА_3 , у м. Хмельницькому мав конфлікт із начальником Центрального відділу міліції Войтюком С.В., який перешкоджав огляду пошкодженого автомобіля. Начальник наказав підлеглим затримати заявника. Йому скрутили руки, підняли їх угору, після чого ОСОБА_2 наніс удари гумовим кийком. Насильство з боку працівників міліції не було обґрунтованим чи необхідним, що свідчить про перевищення прав та повноважень і створює прямий причинний зв`язок між діями відповідача та завданою шкодою. Заявника утримували у службовому автомобілі протягом близько 30 хвилин, не склавши жодного документа про підстави чи порядок затримання. Попри скарги на біль і прохання надати допомогу, реагування з боку правоохоронців не було. Позбавлення свободи було свавільним і незаконним, що підтверджує відповідальність держави та безпосередньо винного посадовця.
О 01:40 ночі ОСОБА_4 госпіталізували до лікарні, де діагностували закритий
уламковий перелом правої плечової кістки зі зміщенням уламків. Ушкодження віднесено до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Серйозні тілесні ушкодження виникли саме під час перебування заявника під контролем міліції, що виключає інші причини та підтверджує вину правоохоронців. Жодних офіційних документів про застосування сили, кайданків чи затримання складено не було. Держава не надала пояснень щодо походження травм. Відсутність належного документування підтверджує свавільність дій працівників міліції та умисне приховування порушень, що є підтвердженням вини правоохоронців. Скаргу заявника було подано ще 28.09.2010, однак кримінальне провадження розпочато лише 29.01.2011, тобто через 4 місяці. Справу неодноразово повертали на додаткове розслідування, а перші слідчі дії виконували ті ж самі органи міліції. Загальна тривалість розслідування перевищила 12 років. Тривале й неефективне розслідування є доказом того, що держава несла фінансову відповідальність через недобросовісні дії службової особи, винного у порушенні прав заявника.
14.11.2022 Хмельницький міськрайонний суд визнав ОСОБА_2 винним у перевищенні влади та незаконному затриманні (ст. 365 і 371 КК). 22.05.2023 апеляційний суд залишив вирок без змін. 24.01.2024 Верховний Суд підтвердив винуватість ОСОБА_2 .
Винуватість відповідача встановлена вироком суду, який набрав чинності та має преюдиціальне значення, що прямо відкриває Мін`юсту право на регресну вимогу.
Європейський суд з прав людини констатував:
· порушення статті 3 Конвенції (заборона катувань, нелюдського поводження) у
матеріальному та процесуальному аспектах;
· порушення п. 1 статті 5 Конвенції (право на свободу і особисту недоторканність).
ЄСПЛ наголосив, що органи влади не надали переконливих пояснень щодо походження травм і не провели ефективного розслідування.
Міжнародний суд підтвердив вину держави, яка виникла саме через дії конкретного посадовця, що дає підставу для відшкодування шкоди у порядку регресу.
ОСОБА_2 вироком Хмельницького міськрайонного суду від 14.11.2022 у справі № 686/13456/16-к був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 КК України (перевищення влади, що супроводжувалося насильством) та ч. 1 ст. 371 КК України (завідомо незаконне затримання).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника Центрального відділу міліції у м. Хмельницькому, перевищив службові повноваження, застосував фізичне насильство до громадянина ОСОБА_5 , завдавши йому тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а також організував його незаконне затримання. Ці факти підтверджені судовими інстанціями: ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 22.05.2023 та постановою Верховного Суду від 24.01.2024, які залишили вирок в цій частині без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду, який розглядає цивільну справу, щодо встановлення факту вчинення певних дій і винуватості особи. Таким чином підтверджено
факт перевищення влади ОСОБА_2 ;факт завідомо незаконного затримання ОСОБА_6 ; наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та завданням шкоди.
Отже, вина ОСОБА_2 вже підтверджена вироком, і це звільняє Міністерство юстиції від необхідності повторно доводити вину Відповідача.
ЄСПЛ встановив, що у ніч з 21 на 22 вересня 2010 року саме ОСОБА_2 , перебуваючи при виконанні службових обов`язків, наказав підлеглим затримати ОСОБА_5 , скрутити йому руки, після чого особисто наніс йому кілька ударів гумовим кийком.
Дії ОСОБА_2 були протиправними, спричинили тілесні ушкодження потерпілому та свідчать про перевищення влади.
Після застосування сили заявника було поміщено у службовий автомобіль, де він утримувався близько 30 хвилин. Жодних документів, що підтверджували б законні підстави затримання, складено не було. ЄСПЛ кваліфікував ці дії як свавільне і незаконне позбавлення свободи. Відповідальність за незаконне затримання ОСОБА_4 прямо лежить на ОСОБА_2 , який віддав наказ і контролював утримання потерпілого. Внаслідок застосування сили у ОСОБА_4 було діагностовано закритий уламковий перелом правої плечової кістки зі зміщенням уламків. Це ушкодження експертами кваліфіковано як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості. ЄСПЛ зазначив, що такі травми виникли під час перебування заявника під контролем правоохоронців.
Тілесні ушкодження заявника були безпосередньо завдані ОСОБА_2 його діями, що ще раз доводить його вину.
ЄСПЛ підкреслив, що первинне розслідування скарг ОСОБА_4 проводили органи міліції, співробітники яких були причетні до насильства. Провадження неодноразово закривалося та тривало понад 12 років. Це визнано неефективним і таким, що не відповідало вимогам незалежності. Тривале та упереджене розслідування підтвердило небажання органів влади належним чином притягнути ОСОБА_2 до відповідальності, однак не спростувало його особистої вини.
У рішенні ЄСПЛ від 08.02.2024 у справі «Сторожук та Кононов протии України» (заява № 13577/16) констатовано, що дії правоохоронців, керованих ОСОБА_2 , призвели до порушення:
ст. 3 Конвенції (жорстоке та нелюдське поводження);
п. 1 ст. 5 Конвенції (свавільне та незаконне позбавлення свободи).
ЄСПЛ наголосив, що держава не змогла пояснити походження тяжких тілесних ушкоджень заявника та не провела ефективного розслідування. Внаслідок цього Україна була зобов`язана виплатити Сторожуку 17 000 євро моральної шкоди та 2 250 євро витрат на правову допомогу.
Виплата цих коштів була здійснена з Державного бюджету України, що свідчить про понесені державою майнові втрати (збитки). Причиною цих витрат стали безпосередньо протиправні дії ОСОБА_2 , підтверджені національними судами та міжнародною судовою інстанцією.
Вина ОСОБА_2 встановлена вироком, підтверджена апеляційною та касаційною Інстанціями. ЄСПЛ встановив порушення Конвенції, що виникли внаслідок його дій.
Держава Україна відшкодувала заявникові значні кошти.
Враховуючи викладене, Міністерство юстиції України обґрунтовано пред`являє регресні вимоги саме до ОСОБА_2 як до посадової особи, дії якої безпосередньо призвели до завдання шкоди і до необхідності держави сплачувати справедливу сатисфакцію.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволені. Представник відповідача, зауважив про неналежність суб`єктного складу учасників процесу, зокрема, неналежність відповідача; відсутність причинного зв`язку між завданою шкодою та діями відповідача, недоведеність вини у всіх інкримінованих порушеннях констатованих ЄСПЛ.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про застосування практики та виконання рішень Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду, як джерело права.
Рішення є обов`язковим для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції (статті 2 Закону).
Стаття 46 Конвенції встановлює, що «Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами».
Згідно з підпунктом 7-1 пункту 5 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини координує виконання рішень Суду, які є тлумаченням норм Конвенції та її невід`ємною частиною, містять норми права та підлягають застосуванню в порядку виконання міжнародних договорів.
Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори» встановлено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню країною відповідно до норм міжнародного права.
Стаття 16 цього Закону передбачає, що Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, інші органи державної влади, до відання яких віднесені питання, що регулюються міжнародними договорами України, забезпечують дотримання і виконання зобов`язань, взятих за міжнародними договорами України, стежать за здійсненням прав, які випливають з таких договорів для України.
Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори»).
Таким чином, чинні міжнародні договори, які ратифіковані Україною мають перевагу у застосуванні відносно національного законодавства.
Цивільне процесуальне законодавство визначає, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року Україною ратифіковано 17 липня 1997 року, а, отже, з цього моменту застосування її положень та практики ЄСПЛ є пріоритетним завданням адаптації національного законодавства України, в тому числі шляхом здійснення правосуддя керуючись цими міжнародними актами.
Ратифікувавши Конвенцію, Україна повністю визнала юрисдикцію Європейського
суду з прав людини, встановлену Конвенцією.
Одним із правових інструментів, якими наділений Європейський суд для виконання покладених на нього завдань у сфері забезпечення дотримання державами прав
людини виступає інститут індивідуальної заяви. Відповідно до статті 34 Конвенції кожна особа або група осіб, які вважають себе потерпілими внаслідок порушення державою прав, передбачених Конвенцією, вправі звернутись до Європейського суду із відповідною заявою, а держава зобов`язана жодним чином не перешкоджати ефективному здійсненню цього права.
Європейський суд є єдиним органом, що відповідно до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод має право офіційно тлумачити норми Конвенції.
Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що Рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Рішення Суду є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції (стаття 2 Закону). Факти, викладені у Рішення ЄСПЛ, встановлені Європейським судом в процесі розгляду заяви в рамках справи ЄСПЛ «Сторожук та Кононов протии України» від 08.02.2024 (Заяви № 13577/16 та № 48768/16).
Таким чином, фактичні обставини, що встановлені рішенням Європейськогосуду, і висновок Європейського суду по ньому є обов`язковими і не підлягають доказуванню не в силу аналогії закону із положенням статті 82 ЦПК України, а на підставі норм Конвенції, Конституції України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», про які йшлося вище, тобто на підставі аналогії права.
Органом представництва, відповідно до статті 1 цього Закону та постанови Кабінету Міністрів України № 784 від 31 травня 2006 року «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з
прав людини», є Міністерство юстиції України.
Відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону, позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов`язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 784 від 31 травня 2006 року (зі
змінами і доповненнями) «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.
Отже, з викладеного вбачається, що Держава Україна в особі Міністерства юстиції
України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
При цьому, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює обов`язок відповідного державного органу вживати заходів для повернення до Державного бюджету коштів, сплачених на виконання рішень Європейського суду з прав людини (не виключаючи рішень про затвердження дружнього врегулювання) у зв`язку із допущенням порушень Конвенції зі сторони того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.
Згідно із пунктом 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із
способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
21 вересня 2010 року заявник, ОСОБА_3 , у м. Хмельницькому мав конфлікт із начальником Центрального відділу міліції Войтюком С.В., який перешкоджав огляду пошкодженого автомобіля. Начальник наказав підлеглим затримати заявника. Йому скрутили руки, підняли їх угору, після чого ОСОБА_2 наніс удари гумовим кийком. Насильство з боку працівників міліції не було обґрунтованим чи необхідним, що свідчить про перевищення прав та повноважень і створює прямий причинний зв`язок між діями відповідача та завданою шкодою. Заявника утримували у службовому автомобілі протягом близько 30 хвилин, не склавши жодного документа про підстави чи порядок затримання. Попри скарги на біль і прохання надати допомогу, реагування з боку правоохоронців не було. Позбавлення свободи було свавільним і незаконним, що підтверджує відповідальність держави та безпосередньо винного посадовця.
О 01:40 ночі ОСОБА_4 госпіталізували до лікарні, де діагностували закритий
уламковий перелом правої плечової кістки зі зміщенням уламків. Ушкодження віднесено до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Серйозні тілесні ушкодження виникли саме під час перебування заявника під контролем міліції, що виключає інші причини та підтверджує вину правоохоронців. Жодних офіційних документів про застосування сили, кайданків чи затримання складено не було. Держава не надала пояснень щодо походження травм. Відсутність належного документування підтверджує свавільність дій працівників міліції та умисне приховування порушень, що є підтвердженням вини правоохоронців. Скаргу заявника було подано ще 28.09.2010, однак кримінальне провадження розпочато лише 29.01.2011, тобто через 4 місяці. Справу неодноразово повертали на додаткове розслідування, а перші слідчі дії виконували ті ж самі органи міліції. Загальна тривалість розслідування перевищила 12 років. Тривале й неефективне розслідування є доказом того, що держава несла фінансову відповідальність через недобросовісні дії службової особи, винного у порушенні прав заявника.
14.11.2022 Хмельницький міськрайонний суд визнав ОСОБА_2 винним у перевищенні влади та незаконному затриманні (ст. 365 і 371 КК). 22.05.2023 апеляційний суд залишив вирок без змін. 24.01.2024 Верховний Суд підтвердив винуватість ОСОБА_2 .
Винуватість відповідача встановлена вироком суду, який набрав чинності та має преюдиціальне значення, що прямо відкриває Мін`юсту право на регресну вимогу.
Європейський суд з прав людини констатував:
· порушення статті 3 Конвенції (заборона катувань, нелюдського поводження) у
матеріальному та процесуальному аспектах;
· порушення п. 1 статті 5 Конвенції (право на свободу і особисту
недоторканність).
ЄСПЛ наголосив, що органи влади не надали переконливих пояснень щодо походження травм і не провели ефективного розслідування.
Міжнародний суд підтвердив вину держави, яка виникла саме через дії конкретного посадовця, що дає підставу для відшкодування шкоди у порядку регресу.
ОСОБА_2 вироком Хмельницького міськрайонного суду від 14.11.2022 у справі № 686/13456/16-к був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 КК України (перевищення влади, що супроводжувалося насильством) та ч. 1 ст. 371 КК України (завідомо незаконне затримання).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника Центрального відділу міліції у м. Хмельницькому, перевищив службові повноваження, застосував фізичне насильство до громадянина ОСОБА_5 , завдавши йому тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а також організував його незаконне затримання. Ці факти підтверджені судовими інстанціями: ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 22.05.2023 та постановою Верховного Суду від 24.01.2024, які залишили вирок в цій частині без змін.
Таким чином, національні суди у кримінальному провадженні встановили винуватість ОСОБА_2 у перевищенні влади та незаконному затриманні, Європейський суд з прав людини підтвердив, що саме ці дії призвели до порушення ст. 3 та п. 1 ст. 5 Конвенції і спричинили виплату державою значної суми сатисфакції, а Верховний Суд у своїй практиці наголосив, що у таких випадках регрес має пред`являтисябезпосередньо до винної посадової особи відповідно до ч. 3 ст. 1191 ЦК України. У сукупності ці обставини свідчать, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі, а вимоги Міністерства юстиції України про стягнення з нього коштів у порядку регресу є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Судові витрати у виді судового збору підлягають стягненню з відповідача в порядку ст.141 ЦПК
Керуючись ст. ст. 19, 42,43,48, 51, 81, 82,137,141, 263, 354 ЦПК ,
ВИРІШИВ:
Позов задоволити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України збитки завдані Державному бюджету України у сумі 732 124,50 грн. та судовий збір 8785,50 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду.
Повний текст рішення виготовлено 30 липня 2026 року.

Суддя З.А.Чевилюк