ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

13 липня 2026 року	Справа №160/11802/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

05.05.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 04.05.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 09.05.2022 по 03.05.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії, надбавок та інших, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 в період з 09.05.2022 по 03.05.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії, надбавок та ін., визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” з урахуванням виплачених сум, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн (двадцять тисяч гривень 00 копійок).
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 09.05.2022 по 03.05.2025, протягом якого відповідач здійснював нарахування та виплату йому грошового забезпечення. На думку позивача, під час визначення розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових грошового забезпечення відповідачем неправомірно застосовано розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 01.01.2018 у розмірі 1762,00 грн, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року. Позивач зазначає, що внаслідок застосування відповідачем фіксованого розміру прожиткового мінімуму, встановленого на 2018 рік, йому було неправильно визначено розмір посадового окладу та окладу за військовим званням, що, у свою чергу, призвело до заниження розмірів щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, зокрема надбавки за особливості проходження військової служби, премії, грошової допомоги для оздоровлення та інших виплат, розмір яких залежить від посадового окладу та окладу за військовим званням. Як зазначає позивач, про застосування відповідачем зазначеної розрахункової величини йому стало відомо після отримання 22.04.2026 відповіді військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит представника позивача від 17.04.2026 №196/АЗ-04/26, до якої була долучена довідка про нараховане грошове забезпечення за період з 09.05.2022 по 03.05.2025. Із вказаної довідки, на переконання позивача, вбачається, що відповідач здійснював розрахунок грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн, без урахування його зміни відповідно до законів України про Державний бюджет України на 2022, 2023, 2024 та 2025 роки. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, якою скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 у частині внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, підлягає застосуванню редакція пункту 4 постанови №704, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 19.10.2022 у справі №400/6214/21 та від 15.03.2023 у справі №420/6572/22, згідно з якими з 01.01.2020 для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями відповідно до постанови №704 має застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не величина, визначена станом на 01.01.2018. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку із неправильним визначенням складових грошового забезпечення відповідачем також не було у повному обсязі нараховано та виплачено компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44. На думку позивача, така компенсація має виплачуватися одночасно із виплатою грошового забезпечення у розмірі сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих із належних військовослужбовцю виплат. Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому у період з 09.05.2022 по 03.05.2025 грошового забезпечення у належному розмірі, а також зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату всіх складових грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 06.05.2026 року передана судді Пруднику С.В.
11.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 : письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування) та виплати (не виплати) ОСОБА_1 в період з 09.05.2022 по 03.05.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії, надбавок та ін., визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” з урахуванням виплачених сум, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44. Судом зобов`язано витребувані судом докази подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (inbox@adm.dp.court.gov.ua; inboxdoas@adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 11.06.2026 року. Судом попереджено військову частину НОМЕР_1 про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
26.05.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до адміністративного суду, оскільки спірні правовідносини стосуються періоду з 09.05.2022 по 03.05.2025, а позивач звернувся до суду поза межами визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку. Відповідач наголошує, що сам факт проходження військової служби не може автоматично визнаватися поважною причиною пропуску процесуального строку, оскільки для поновлення такого строку особа повинна довести наявність конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду. При цьому військова частина НОМЕР_1 звертає увагу, що позивач не надав доказів перебування у місцях, де був би відсутній доступ до правової допомоги або засобів зв`язку, не підтвердив наявність обставин, за яких через стан здоров`я, психологічний стан чи виконання конкретних службових завдань він був позбавлений можливості реалізувати право на судовий захист. Відповідач зазначає, що у спірний період позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 , а тому посилання на загальні обставини проходження військової служби в умовах воєнного стану не свідчать про існування непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду. Крім того, відповідач вказує, що позивач був ознайомлений з атестатом №5-4/ФЕС від 03.05.2025, а отже мав можливість отримати інформацію щодо складових грошового забезпечення та, у разі незгоди з їх розміром, звернутися за судовим захистом у межах встановленого законом строку. Також відповідач заперечує проти позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення, посилаючись на те, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалися відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260. Відповідач зазначає, що у період з 09.05.2022 по 19.05.2023 пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 передбачав визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, а тому саме такий показник був правомірно застосований військовою частиною під час здійснення відповідних виплат. Щодо періоду з 20.05.2023 по 03.05.2025 відповідач вказує, що після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 пункт 4 постанови №704 було викладено у новій редакції, якою передбачено застосування фіксованої розрахункової величини у розмірі 1762 грн. На думку відповідача, застосування іншого показника, зокрема прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік, не відповідає чинному на момент здійснення виплат нормативно-правовому регулюванню. Військова частина НОМЕР_1 також зазначає, що подальше визнання судом окремих положень постанови №481 протиправними та нечинними не має зворотної дії у часі та не може впливати на правомірність дій відповідача, які були вчинені у період дії відповідного нормативно-правового акта. У зв`язку з цим відповідач посилається на положення частини другої статті 265 КАС України та зазначає, що нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а не з моменту його прийняття. Крім того, відповідач заперечує проти вимог позивача щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, зазначаючи, що такі вимоги є похідними від вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення, а тому на час розгляду справи є передчасними. Відповідач вказує, що обов`язок щодо компенсації сум податку виникає одночасно з фактичною виплатою відповідного грошового забезпечення, а оскільки позивачу спірні суми не були нараховані та виплачені, відсутні підстави для зобов`язання військової частини здійснювати таку компенсацію. Також відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, зазначаючи, що заявлена сума не відповідає критеріям співмірності, розумності та необхідності, визначеним статтею 134 КАС України. На думку відповідача, позовна заява містить переважно шаблонні посилання на законодавчі норми, не характеризується значною складністю, а заявлений розмір витрат на правничу допомогу не підтверджений належними доказами щодо фактичного обсягу виконаних адвокатом робіт та витраченого часу. З огляду на викладене військова частина НОМЕР_1 просить суд перевірити дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, залишити позовні вимоги без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, а у разі розгляду справи по суті - відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
29.05.2026 року від представника позивача Снєгур В.Е. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначила, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлених позовних вимог. Представник позивача вказала, що відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із нібито пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки спірні правовідносини стосуються виплати належного військовослужбовцю грошового забезпечення, а тому мають застосовуватися гарантії, передбачені законодавством про оплату праці. Зазначено, що рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 у справі №1-7/2024(337/24) положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних виплат визнано неконституційним, у зв`язку з чим таке обмеження втратило чинність із дня ухвалення зазначеного рішення. У зв`язку із цим представник позивача наголосила, що позивач не пропустив строк звернення до суду, а посилання відповідача на положення частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України щодо місячного строку у справах про проходження публічної служби є помилковим, оскільки предметом спору є виплата належних сум грошового забезпечення, тобто реалізація права на оплату праці. Також представник позивача зазначила, що грошовий атестат №5-4/ФЕС від 03.05.2025, на який посилається відповідач як на доказ обізнаності позивача про порядок нарахування грошового забезпечення, не містить інформації щодо усіх складових грошового забезпечення, у тому числі щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням. У зв`язку із цим такий документ не давав можливості позивачу встановити факт неправильності проведених нарахувань. При цьому представник позивача послалася на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.12.2025 у справі №340/6466/24, відповідно до якого моментом, коли військовослужбовець дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є дата отримання документа, який містить відомості про фактичні суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, його складові та порядок їх визначення. Щодо суті спірних правовідносин представник позивача зазначила, що військова частина НОМЕР_1 у період з 09.05.2022 по 19.05.2025 неправомірно здійснювала розрахунок грошового забезпечення позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 у розмірі 1762 грн, замість прожиткового мінімуму, встановленого законом на відповідний календарний рік. Вказано, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, відновлено дію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 у редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Представник позивача послалася на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 19.10.2022 у справі №400/6214/21 та від 15.03.2023 у справі №420/6572/22, відповідно до яких застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 для розрахунку грошового забезпечення після 01.01.2020 не відповідає актам вищої юридичної сили. За твердженням представника позивача, при проведенні перерахунку відповідач мав застосовувати такі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб: за 2022 рік - 2481 грн, за 2023 рік - 2684 грн, за 2024 рік - 3028 грн та за 2025 рік - 3028 грн. Крім того, представник позивача зазначила про наявність підстав для компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, пославшись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.07.2023 у справі №380/813/22. Щодо заперечень відповідача проти стягнення витрат на правничу допомогу представник позивача вказала, що такі доводи мають характер припущень, оскільки відповідачем не надано доказів неспівмірності заявлених витрат, не наведено обґрунтованого розрахунку їх зменшення та не доведено, що підготовка позовної заяви не потребувала спеціальних знань чи значного обсягу роботи адвоката. Також представник позивача заперечила проти врахування відповідачем матеріалів адміністративного провадження за частиною четвертою статті 172-11 КУпАП, оскільки постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2025 у справі №175/5146/25 провадження щодо позивача було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 02.06.2025. У підсумку представник позивача зазначила, що відповідачем не наведено належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, а викладені у відзиві доводи не свідчать про правомірність дій військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з цим представник позивача просила суд врахувати наведені у відповіді на відзив аргументи та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
01.06.2026 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшло заперечення (на відповідь на відзив), в якому відповідач не погодився із доводами представника позивача, викладеними у відповіді на відзив, та наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У поданому запереченні відповідач зазначив, що основним спірним питанням у справі є, зокрема, дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду. На думку військової частини НОМЕР_1 , позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду, а наведені представником позивача обставини не є поважними причинами для його поновлення. Відповідач звернув увагу суду, що позивач був звільнений із займаної посади у порядку переведення до іншої військової частини та був ознайомлений із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.05.2025 №124, а також із грошовим атестатом № 5-4/ФЕС від 03.05.2025, у яких містилися відомості про складові та розмір виплаченого йому грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу. За твердженням відповідача, саме з моменту ознайомлення із зазначеними документами позивач мав реальну можливість встановити розмір отриманих виплат, оцінити правильність їх нарахування та, у разі незгоди із діями військової частини, своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав. Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 11.12.2025 №1-р/2025, яким частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України визнано неконституційною в частині встановлення тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних виплат, не може бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та протягом строку, визначеного законом для звернення до суду, відповідна норма була чинною. Відповідач наголосив, що визнання нормативного положення неконституційним не має наслідком автоматичного поновлення строків, які вже сплинули, а тому позивач мав довести наявність об`єктивних та непереборних причин, які перешкоджали йому звернутися до суду у встановлений законом строк. При цьому, як зазначено у запереченні, таких причин представником позивача наведено не було. Крім того, військова частина НОМЕР_1 заперечила посилання представника позивача на судову практику Верховного Суду, зокрема на постанову у справі №520/5814/24, зазначивши, що правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин, які виникли у даному спорі. Відповідач вказав, що справа №520/5814/24 стосувалася питання оформлення довідки для перерахунку пенсії військовослужбовця відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тоді як у даній справі позивач оскаржує порядок нарахування грошового забезпечення за період проходження військової служби. На думку відповідача, висновки Верховного Суду щодо порядку формування довідок для перерахунку пенсій не можуть бути автоматично застосовані до правовідносин щодо виплати поточного грошового забезпечення діючому військовослужбовцю, оскільки такі виплати регулюються іншими нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та нормативними актами Міністерства оборони України. Також відповідач заперечив доводи представника позивача щодо неможливості останнього самостійно встановити факт неправильного нарахування грошового забезпечення. Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що позивач щомісячно отримував грошове забезпечення у конкретних розмірах, а тому мав об`єктивну можливість контролювати правильність проведення виплат та звернутися за отриманням додаткової інформації у разі виникнення сумнівів. Відповідач також звернув увагу, що матеріали справи містять докази активної взаємодії позивача із командуванням військової частини та наявності у нього можливості реалізувати своє право на звернення як до військової частини, так і до суду. Зокрема, зазначено, що позивач звертався із заявами та користувався правничою допомогою, що свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного захисту своїх прав. Окремо військова частина НОМЕР_1 заперечила проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн., вказавши, що така сума не відповідає критеріям реальності, необхідності та співмірності витрат. Відповідач зазначив, що справа є типовою для категорії спорів щодо грошового забезпечення військовослужбовців, розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, не містить значного обсягу доказів або складних процесуальних питань, а тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним. Посилаючись на практику Верховного Суду щодо критеріїв оцінки витрат на професійну правничу допомогу, відповідач вказав на необхідність врахування складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на підготовку процесуальних документів, а також принципів розумності та співмірності. У зв`язку із наведеним військова частина НОМЕР_1 просила суд: прийняти подане заперечення на відповідь на відзив; перевірити дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та, у разі встановлення його пропуску без поважних причин, залишити позовну заяву без розгляду; відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 у повному обсязі; відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн або, у разі вирішення питання про їх компенсацію, зменшити їх розмір до співмірної суми.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 у період з 09 травня 2022 року по 03 травня 2025 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2022 №13 солдата запасу ОСОБА_1 відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом призначено на посаду штаб-сержанта 3-ї категорії групи планування штабу військової частини НОМЕР_1 , ВОС – 600723А, шпк «старший сержант».
Згідно із зазначеним наказом позивача вважалося таким, що з 09 травня 2022 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за відповідною посадою. Йому встановлено посадовий оклад у розмірі 3440,00 грн на місяць за 12 тарифним розрядом, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі 25%, а також щомісячну премію відповідно до особистого внеску в загальні результати служби у розмірі 202% посадового окладу. Крім того, позивача було зараховано на котлове забезпечення з 10 травня 2022 року.
У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.05.2025 №124 встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 , начальник групи планування штабу військової частини НОМЕР_1 , призначений наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 08 квітня 2025 року №356 на посаду офіцера відділу організації управління та взаємодії управління планування застосування військ штабу управління військової частини НОМЕР_2 , справи та посаду здав і вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до вказаного наказу позивача з 03 травня 2025 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення - з 04 травня 2025 року.
Також наказом визначено, що станом на 03 травня 2025 року вислуга років позивача у Збройних Силах України становила: календарна - 17 років 05 місяців 25 днів, пільгова - 09 місяців 06 днів, загальна - 18 років 03 місяці 23 дні.
Судом встановлено, що після вибуття з військової частини НОМЕР_1 позивач продовжив проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .
З матеріалів справи вбачається, що з метою з`ясування обставин щодо правильності нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 представником позивача - адвокатом Снєгур В.Е. було направлено до військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит від 17.04.2026 №196/АЗ-04/26.
У зазначеному адвокатському запиті представник позивача просив надати інформацію щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався військовою частиною НОМЕР_1 при розрахунку та виплаті грошового забезпечення лейтенанту ОСОБА_1 за період з 09.05.2022 по 03.05.2025.
На вказаний запит військова частина НОМЕР_1 надала відповідь за вих. №4-56 від 22.04.2026, до якої було долучено довідку про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за період проходження військової служби з 09.05.2022 по 03.05.2025.
Як убачається з наданої військовою частиною НОМЕР_1 інформації, при здійсненні розрахунку основних та додаткових видів грошового забезпечення позивача у спірний період застосовувався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1762,00 грн, встановлений станом на 01 січня 2018 року.
Позивач вважає, що застосування такого розміру прожиткового мінімуму при визначенні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням у період з 09.05.2022 по 03.05.2025 призвело до заниження розміру його грошового забезпечення, оскільки, на його думку, при проведенні відповідних розрахунків підлягав застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом про Державний бюджет України на відповідний календарний рік.
Таким чином, саме після отримання 22.04.2026 відповіді військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит та довідки про нараховане грошове забезпечення позивач дізнався про спосіб визначення відповідачем розміру його грошового забезпечення та, на його переконання, про порушення свого права у зв`язку із застосуванням під час розрахунку грошового забезпечення фіксованого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1762,00 грн, визначеного станом на 01.01.2018.
З огляду на викладене, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із незгодою позивача із порядком визначення відповідачем розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням та похідних від них виплат грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією та законами України. Зазначений конституційний імператив є безумовним та виключає можливість довільного тлумачення чи застосування норм підзаконних актів суб`єктом владних повноважень.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на належну, своєчасну та повну оплату праці, що включає також гарантії її індексації як елементу державних соціальних гарантій, спрямованих на збереження реальної купівельної спроможності грошових доходів.
Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який у системному зв`язку з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлює обов`язковість індексації грошового забезпечення військовослужбовців як складової їх державних гарантій.
Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 9 зазначеного Закону грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, що виключає будь-які дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень щодо вирішення питання про сам факт проведення індексації.
Згідно зі статтями 18, 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексація доходів населення є обов`язковою державною гарантією, яка підлягає безумовному застосуванню всіма державними органами незалежно від наявності чи відсутності бюджетного фінансування.
Щодо здійснення перерахунку та виплату грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним законом України про державний бюджет України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовує відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - Постанови № 704), якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до п. 10 Постанови № 704 вказана постанова набрала чинності з 01.01.2018.
Постановою № 704, зокрема, затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови № 704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
У свою чергу, у пункті 1 приміток Додатку 1 до Постанови № 704 закріплено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.
У примітці Додатку 14 Постанови № 704 визначено, що оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.
З 24.02.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103), п. 6 якої, пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Як наведено вище, станом на час прийняття Постанови № 704, пункт 4 зазначеної постанови передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
В подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Отже, з 29.01.2020 відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, яка запроваджувала алгоритм розрахунку посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
При цьому необхідно врахувати, що 01.01.2017 набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VIII) пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.
Таким чином, п. 4 Постанови № 704 щодо встановленого алгоритму розрахунку але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року під час розрахунку посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, не застосовується, а здійснюється шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Статтею 7 Закону України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2022 встановлено в сумі 2 481,00 грн.
Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2023 встановлено в сумі 2 684,00 грн.
За наведених обставин суд вважає, що з 09.05.2022, розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, є множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Отже, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року починаючи 09.05.2022.
Разом з тим, пунктом 2 постанови КМУ № 481 від 12.05.2023 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 внесена зміна до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), викладено абзац перший в такій редакції: установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже пункт 4 Постанови КМУ № 704 в первісній редакції, яка визначала застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, був застосовним до 19.05.2023.
З 20.05.2023 застосуванню підлягає розрахункова величина 1762 грн, встановлена пунктом 4 постанови № 704. При цьому частиною четвертою статті 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно у період з 09.05.2022 по 19.05.2023, не здійснено нарахування грошового забезпечення позивача, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного календарного року.
Отже, розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення, у спірний період, повинно бути визначене шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік на 01.01.2023.
Також підлягають перерахунку щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, премії, надбавок та ін. за 2022-2023 роки, які були виплачені позивачу премії, за період з 09.05.2022 по 19.05.2023, оскільки при їх обрахунку використано посадовий оклад та оклад за військовим званням не в тому розмірі, який визначений чинним законодавством.
У частині вимог позивача щодо виплати перерахованого грошового забезпечення з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, то необхідно зазначити наступне.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44).
За правилами пунктів 2, 3 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пунктами 4, 5 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Аналіз наведених пунктів 2-3 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання, нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу мають бути проведена відповідачем з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Щодо обраного способу захисту порушеного права.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
З метою повного та всебічного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом:
визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 09.05.2022 по 19.05.2023 (включно) виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу за період з 09.05.2022 по 19.05.2023 (включно), грошового забезпечення (грошової допомоги для оздоровлення, щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премії та одноразові додаткові види грошового забезпечення), визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, та на відповідний тарифний коефіцієнт згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб № 704 від 30.08.2017» з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
При цьому, суд вважає, вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі.
Щодо строку звернення до адміністративного суду, слід зазначити наступне. 
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Отже, частина друга статті 233 КЗпП України визначає строки звернення до суду про вирішення трудового спору виключно у разі звільнення працівника з роботи (припинення контракту).
У постанові від 21.01.2026 у справі №420/20606/24 Верховний Суд покликаючись до Рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025, яким частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, зауважив, що "Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними".
Предметом судового розгляду у цій судовій справі є правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 09.05.2022 по 03.05.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії, надбавок та інших, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.05.2025 №124 встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 , начальник групи планування штабу військової частини НОМЕР_1 , призначений наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 08 квітня 2025 року №356 на посаду офіцера відділу організації управління та взаємодії управління планування застосування військ штабу управління військової частини НОМЕР_2 , справи та посаду здав і вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями тимчасово непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби.
Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 7 Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, (далі - Положення №1153/2008) військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
За змістом пункту 40 Положення №1153/2008 у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється.
З аналізу наведених приписів слідує, що "переміщення" на нове місце військової служби (в т. ч. з однієї військової частини до іншої) та "звільнення з військової служби" не є тотожними поняттями. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини саме по собі не свідчить про закінчення проходження ним військової служби. Таке виключення може бути зумовлене переведенням до іншої частини, зміною місця проходження служби або іншим адміністративним переміщенням. Натомість лише виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку із звільненням у запас чи відставку, смертю, визнанням безвісно відсутнім чи оголошенням померлим підтверджує закінчення проходження військової служби.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 26.06.2025 у справі №400/8927/23, від 03.02.2026 у справі №400/5149/24.
Таким чином, переведення позивача з військової частини НОМЕР_1 до іншої військової частини НОМЕР_2 є формою подальшого проходження військової служби, а не звільненням з неї.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була завершена, він не був звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби, то до позовних вимог у цій судовій справі слід застосовувати положення частини першої статті 233 КЗпП України (звернення до суду працівника під час дії трудових відносин), якою з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025 визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, враховуючи факт подальшого проходження позивачем військової служби після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , висновки відповідача щодо пропуску звернення до суду є передчасними.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Оскільки відповідно до положень Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, в силу вимог статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають стягненню.
З приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн. суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з підпунктом 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, суд враховує таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду подано копію ордеру на надання правничої допомоги від 04.05.2026 року (серія АЕ № 1500653) відносно адвоката Снєгур Вікторії Едуардівни; копію договору від 17.04.2026 року №1/3-04/26 про надання правничої допомоги та представництво інтересів; копію протоколу від 30.04.2026 року узгодження вартості та обсягу правової (правничої) допомоги як Додаток №1 до договору від 17.04.2026 року №1/3-04/26 (п. 2 протоколу - розмір оплати послуг у визначеній справі є фіксованим та становить 20 000,00 грн/послуга) та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 05.03.2026 року (Серія ДП №6170) відносно адвоката Снєгур Вікторії Едуардівни.
Суд також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.02.2020 року (№ провадження К/9901/95/200), відповідно до якої (п.23) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Так, суд зауважує, що з урахуванням предмету позову, зазначена справа є справою незначної складності та типовою у спорах, пов`язаних з відмовою у зарахуванні стажу. Також, суд зауважує, що по вказаній категорії справ є значна кількість усталеної судової практики, що вказує на можливість використання адвокатом у своїй діяльності раніше напрацьованих матеріалів та шаблонних документів, які застосовуються при розгляді судових справ даної категорії.
До того ж, розгляд даної справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, внаслідок якого сталось порушення прав позивача, сума витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку про часткове задоволення клопотання представника позивача про розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. підлягають стягненню з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 09.05.2022 по 19.05.2023 (включно) виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 09.05.2022 по 19.05.2023 (включно), грошового забезпечення (грошової допомоги для оздоровлення, щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премії та одноразові додаткові види грошового забезпечення), визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, та на відповідний тарифний коефіцієнт згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб № 704 від 30.08.2017» з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн. (дві тисячі гривень).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник