| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/11509/19 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кобаль І.М.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 12.03.2019 № 0155837-1310-2656.
В обґрунтування позову зазначав, що контролюючим органом при визначенні спірного податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не враховані всі обставини, що мають значення для прийняття рішення. За таких обставин просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 12 березня 2019 року № 0155837-1310-2656 у частині визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015, 2016 та 2017 роки на загальну суму 420 163,60 грн; у задоволенні решти позовних вимог - щодо нарахування цього податку за 2018 рік у сумі 313 104,30 грн - відмовлено.
Скасовуючи нарахування за 2015- 2017 роки, суд першої інстанції виходив, по-перше, з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлене позивачу після 1 липня року, що настає за звітним, чим порушено вимоги підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, що, на думку суду, є підставою для його скасування у відповідній частині. По-друге, суд виходив з того, що підпункт 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 цього Кодексу, який запровадив застосування строку в 1095 днів, набрав чинності з 1 січня 2018 року, не має зворотної дії в часі, а тому першим звітним періодом, за який нарахування може бути здійснене в межах 1095 днів, є 2018 рік, тоді як щодо 2015- 2017 років діє лише підпункт 266.7.2, який, за висновком суду, порушено.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині нарахування за 2018 рік, суд першої інстанції встановив, що стосовно цього періоду податкове повідомлення-рішення від 12 березня 2019 року направлене своєчасно - до 1 липня 2019 року, підпункт 266.10.3 на момент нарахування діяв, доказів сплати податку позивач не надала, а посилання на інші податкові повідомлення-рішення та на преюдиційні обставини суд визнав такими, що не стосуються предмета спору.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що встановлений підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України строк направлення податкового повідомлення-рішення до 1 липня року, що настає за звітним, не є присічним, а його пропуск не позбавляє контролюючий орган права визначити податкове зобов`язання в межах строку давності, передбаченого пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, та не є самостійною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення. Вказує, що відповідні повноваження контролюючого органу поширюються також на податкові періоди 2015, 2016 та 2017 років. З огляду на наведене апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в цій частині та задовольнити позов повністю. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для її вирішення, зазначаючи, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 826/12829/18 встановлено перебування у власності позивача єдиного об`єкта нежитлової нерухомості площею 8410 кв. м, що не було враховано при визначенні податкового зобов`язання. Вказує на подвійне оподаткування у 2017 році одного й того самого об`єкта, оскільки раніше прийняте податкове повідомлення-рішення № 0103189 від 25 червня 2018 року було скасовано у межах зазначеної справи. Крім того, апелянт зазначає про застосування контролюючим органом неправильної ставки податку, оскільки відповідний об`єкт, на його думку, підлягав оподаткуванню за ставкою 1,5 відсотка, тоді як податкове зобов`язання визначено за ставкою 1 відсоток. Також посилається на неврахування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини щодо обов`язку належного мотивування судових рішень та необхідності активної ролі суду у з`ясуванні обставин справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг і перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшла таких висновків.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань. 
Ця норма є загальною і встановлює строк, протягом якого контролюючий орган реалізує свої повноваження з визначення податкових зобов`язань, незалежно від виду податку. Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, надсилається (вручається) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 Кодексу таке податкове зобов`язання сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Висновок суду першої інстанції про те, що направлення податкового повідомлення-рішення після 1 липня року, що настає за звітним, є самостійною підставою для його скасування, не відповідає усталеній практиці Верховного Суду.
У постанові від 20 червня 2022 року у справі № 826/15940/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що пропуск контролюючим органом строку надсилання податкового повідомлення-рішення до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду "не є тим порушенням, яке спростовує правомірність нарахування грошового зобов`язання податковим органом, та не може бути самостійною підставою для скасування" такого рішення; невиконання контролюючим органом обов`язку щодо своєчасного надсилання податкового повідомлення-рішення "звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасність сплати податкового зобов`язання", проте не звільняє його від обов`язку сплати податку за наявності відповідних правових підстав. Цей висновок сформований судовою палатою з відступленням від попередньої протилежної позиції.
Той самий правовий підхід Верховний Суд послідовно підтвердив, зокрема, у постановах від 23 січня 2025 року у справі № 160/568/24 та від 13 листопада 2025 року у справі № 580/12926/24, зазначивши, що винесення податкового повідомлення-рішення після 1 липня року базового податкового періоду є лише підставою для сплати податкового зобов`язання в пізніший термін і не впливає на правомірність самого рішення.
Окремо колегія суддів зауважує, що постанова Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 817/213/16, на яку послався суд першої інстанції, "не містить висновків про те, що у разі прийняття податкового повідомлення - рішення не у строк, встановлений підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, воно підлягає скасуванню". Таким чином, посилання суду першої інстанції на цю постанову як на підставу для скасування нарахування є помилковим.
А отже, перший із наведених судом першої інстанції мотивів скасування податкового повідомлення-рішення за 2015- 2017 роки ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Помилковим є й другий мотив суду першої інстанції - про неможливість нарахування за 2015- 2017 роки з огляду на відсутність зворотної дії підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2018 року. Повноваження контролюючого органу визначити суму податкового зобов`язання в межах 1095 днів випливає не з підпункту 266.10.3, а із загальної норми - пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, яка діяла протягом усіх спірних періодів; підпункт 266.10.3 лише підтвердив застосування цього строку до податку на нерухоме майно, не запровадивши нового податкового обов`язку. Стаття 58 Конституції України у спірних правовідносинах не застосовується, оскільки податкові обов`язки за 2015, 2016 та 2017 роки існували на час відповідних звітних періодів, а новий обов`язок ретроспективно не запроваджувався.
Розрахунок строку підтверджує правомірність дій контролюючого органу. Для податку за 2015 рік граничний строк сплати настав у 2016 році, тож 1095-денний строк визначення зобов`язання спливав близько 1 липня 2019 року; оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте 12 березня 2019 року, тобто в межах цього строку. Для податку за 2016 та 2017 роки цей строк дотримано тим більше.
Таким чином, нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015, 2016 та 2017 роки на загальну суму 420 163,60 грн здійснене контролюючим органом у межах наданих йому повноважень і з дотриманням установлених строків, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про скасування податкового повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Посилання апелянта на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 826/12829/18, якою встановлено, що у власності позивача перебуває єдиний об`єкт нежитлової нерухомості площею 8410 кв.м, не спростовує правомірності нарахування податку за 2018 рік. Навпаки, суд першої інстанції виходив саме з того, що податок за 2018 рік нараховано на той самий об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 507892180000 площею 8410 кв.м, а тому встановлені у справі № 826/12829/18 обставини нарахуванню не суперечать і його не зменшують.
Довід про подвійне оподаткування за 2017 рік є безпідставним. Податкове повідомлення-рішення № 0103189 від 25 червня 2018 року, скасоване в межах справи № 826/12829/18, стосувалося іншого податкового періоду і, за висновком суду першої інстанції, іншого об`єкта оподаткування, тоді як предметом цього спору є податкове повідомлення-рішення від 12 березня 2019 року № 0155837-1310-2656. Оскільки податкове повідомлення-рішення № 0103189 скасоване, чинного подвійного нарахування за 2017 рік не існує.
Безпідставним є й довід про застосування невірної ставки податку. Апелянт стверджує, що до об`єкта мала застосовуватися ставка 1,5 відсотка, тоді як контролюючий орган застосував ставку 1 відсоток. Проте заявлена апелянтом ставка є вищою за фактично застосовану, а тому застосування меншої ставки відбулося на користь самого платника і його прав не порушує.
Посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язку мотивування судових рішень та на потребу в активній ролі суду самостійних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не утворюють, оскільки висновки суду в цій частині є правильними по суті. Довід апелянта про неповне з`ясування обставин справи є похідним і окремого підтвердження не знайшов: обставини, на які посилається ОСОБА_1 , - єдиний об`єкт нежитлової нерухомості площею 8410 кв.м з реєстраційним номером 507892180000, раніше прийняте податкове повідомлення-рішення № 0103189 від 25 червня 2018 року та застосована контролюючим органом ставка податку - судом першої інстанції встановлені та оцінені.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. А отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо нарахування за 2018 рік на суму 313 104,30 грн є законним і підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити нове відповідне рішення. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
За частиною другою цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині задоволення позову, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, а в частині відмови у задоволенні позову - залишенню без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 12 березня 2019 року № 0155837-1310-2656 щодо нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015, 2016 та 2017 роки на загальну суму 420 163,60 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
М.І. Кобаль

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)