ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
13 липня 2026 року    м. Чернівці
Справа № 713/2022/25
Провадження №22-ц/822/1200/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Лисака І. Н., Одинака О. О.,  
за участю секретаря судового засідання: Яреми А. С.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - ОСОБА_2 , Вижницька міська рада Вижницького району Чернівецької області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковалюк Михайло Григорович, та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Стадник Ігор Петрович, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Кириляк А. Ю., 

ВСТАНОВИВ: 

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуна, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Вижницька міська рада Вижницького району Чернівецької області.
Заява мотивована тим, що заявник є вітчимом ОСОБА_2 , який хворіє та не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому потребує опіки. Інших близьких родичів чи інших осіб, які б могли здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 і бути опікунами, немає. Його рідний батько помер, а його дружина ОСОБА_3 , яка хоча і проживає разом із ними, однак має хронічні хвороби, які унеможливлюють здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .
У зв`язку з нездатністю ОСОБА_2 керувати своїми діями, набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також нездатністю своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання, потребує постійного догляду та заявник здійснює постійний сторонній догляд та нагляд.
Просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним та призначити його опікуном над ним.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2026 року заяву задоволено частково. 
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною особою.
Встановлено строк дії рішення в частині визнання ОСОБА_2 недієздатною - два роки.
В іншій частині заяви відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що за висновком судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд дійшов до висновку про необхідність задовольнити вимогу заявника, щодо визнання ОСОБА_2 недієздатним.
Щодо призначення опікуна недієздатної особи, суд першої інстанції зазначив, що хвороба ОСОБА_2 , носить стійкий, хронічний характер за своїм станом здоров`я не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак, він потребує постійного щоденного стороннього догляду, однак на момент звернення до суду та на момент розгляду справи заявник проходить військову службу в ЗСУ. 
Безумовних та переконливих доказів того, що саме тільки заявник може здійснювати догляд за пасинком ОСОБА_2 не надано.
Заявник на час проходження військової служби позбавлений можливості виконувати обов`язки опікуна недієздатної особи, і лише після демобілізації у передбаченому Законом порядку може ініціювати питання про призначення його опікуном.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення опіки та призначення опікуна та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким встановити над недієздатним ОСОБА_2 опіку та призначити опікуном ОСОБА_1 . 
Посилається на те, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідають матеріалам та обставинам справи, а також неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права.
В резолютивній частині рішення суд взагалі відмовляє у призначенні опіки над недієздатним ОСОБА_2 .
Орган опіки та піклування є адміністративним органом і не може здійснювати фактичне опікунство над фізичною особою, чи то постійно, чи тимчасово, оскільки чинним законодавством України такими повноваженнями органи опіки та піклування не наділені.
ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має можливість і бажання доглядати за ним і бути його опікуном, оскільки вони проживають разом та він фактично здійснюю за ним догляд.
І хоча ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, військова служба не позбавляє його можливості виконувати обов`язки опікуна недієздатної особи ОСОБА_2 , оскільки він проходить службу неподалік місця проживання і буває вдома як у денний, так і нічний час, фактично виконуючи до цього часу обов`язки опікуна. Недієздатний ОСОБА_2 є повністю лежачим хворим, він навіть сидіти не може, а тому для здійснення різних маніпуляцій для його догляду необхідна велика фізична сила, якої у його дружини немає, окрім того, що вона також хворіє. 
Зазначає, що з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів недієздатного ОСОБА_2 , є усі підстави для встановлення над ним опіки та призначення його опікуном ОСОБА_1 , оскільки він фактично здійснює опікунські обов`язки щодо нього, є фізичною особою з повною цивільною дієздатністю, має можливість виконувати обов`язки опікуна.
Також на зазначене рішення суду представник заінтересованої особи ОСОБА_2 – адвокат Ковалюк М. Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення опіки та призначення опікуна та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким встановити над недієздатним ОСОБА_2 опіку та призначити опікуном ОСОБА_1 . 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним і необґрунтованим. 
Вказує на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами однієї сім`ї понад 10 років; ОСОБА_2 є пасинком ОСОБА_1 та між ними склалися приязні відносини. Протягом цього часу ОСОБА_1 здійснював догляд за дитиною, опікувався дитиною, а відтак здійснював догляд та опіку за ОСОБА_2 і після досягнення ним повноліття (переносив, повертав, мив, годував, возив на прогулянки в інвалідному візку, возив у медичні заклади, здійснював інший догляд та опіку). При цьому щоденний догляд та опіка потребує значних фізичних, морально-емоційних зусиль. Будучи мобілізованим, ОСОБА_1 і надалі виконує функції з догляду та опіки над ОСОБА_2 , оскільки мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 сама не спроможна забезпечити догляд та опіку на своїм повнолітнім сином, адже це потребує надзусиль як фізичних, так і морально- психологічних.
На даний час в ситуації, яка склалася в родині ОСОБА_2 та виходячи виключно з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів ОСОБА_2 , лише спільними зусиллями матері ОСОБА_2 та вітчима можливо забезпечити права недієздатної особи з інвалідністю, яка має виключно високий ступінь стійкого обмеження повсякденного функціонування, надзвичайну залежність від постійного догляду, допомоги інших осіб та фактично не здатен до самообслуговування, що у порядку виключення є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 , адже саме він останні роки є надійною опорою для особи з інвалідністю.
У відзиві представник заінтересованої особи ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном, а тому в іншій частині не переглядається. 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині повністю відповідає, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 має невиліковні психічні розлади та має І групу, підрупа А, інвалідності з дитинства безтерміново, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою психіатричної МСЕК м. Чернівці, № 347514 від 30.03.2023 року та висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу № 1071 від 01.07.2024.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ..
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть.
Згідно зі свідоцтвом про шлюб, виданим 15.08.2015 виконавчим комітетом В. Деревичівської сільської ради Любарського району Житомирської області, актовий запис № 3, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 .
З довідки Управління соціального захисту населення Вижницької районної військової адміністрації за №1316 від 17.06.2025 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як одержувач допомоги за догляд за особою з інвалідністю першої групи, підгрупа «А», на ОСОБА_2 з 01.11.2024 по 30.04.2025.
Актом про обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 за №4-116 від 23.06.2025 встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом з сім`єю у власному житловому будинку за АДРЕСА_1 . З ним зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , 2005 р.н., який є інвалідом з дитинства з психічним розладом. ОСОБА_1 здійснює постійний за ОСОБА_2 та отримує компенсацію по догляду.
Відповідно до висновку №1602 судово-психіатричного експерта Чернівецької філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» від 21 листопада 2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворіє психічним захворюванням у формі глибокої розумової відсталості. Захворювання, на яке страждає ОСОБА_2 , носить стійкий, хронічний характер. За своїм психічним станом, в силу наявного у нього стійкого, хронічного психічного захворювання, ОСОБА_2 не здатний усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.
З відповіді тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1 08.06.2025 призваний на військову службу в ЗСУ та проходить службу у складі військової частини НОМЕР_2 .
В поданні Органу опіки та піклування Вижницької міської ради за № 02-18/261 від 06.03.2026 зазначено, що ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_2 , 2005 р.н., та здійснював постійний догляд за хворим з 01.04.2024 по 30.04.2025, перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення Вижницької РДА як одержувач допомоги на догляд за особою з інвалідністю 1 групи, підгрупи «А».
Дружина заявника - ОСОБА_3 не працює, доглядає за хворим сином, що підтверджується актом обстеження матеріально- побутових умов сім`ї №4-30 від 16.02.2026, виданим старостатом с. Мілієве Вижницької міської ради, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебуває на службі у військовій частині Національної гвардії України.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (стаття 58 ЦК України).
Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена (стаття 59 ЦК України).
Отже, цивільним законодавством диференційовані як суб`єкти так і правові наслідки встановлення над особою опіки або піклування.
За змістом статті 55 ЦК України опіка встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.
Відповідно до частини першої статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються Органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.
Частиною першою статті 300 ЦПК України передбачено, що суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.
Виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21, від 27 листопада 2024 року у справі № 341/1526/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 634/1126/23.
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, подання не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення, та може бути враховане на розсуд суду.
Для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб (підпункт 3.1 Правил опіки та піклування).
Згідно з підпунктами 3.2, 3.3 Правил опіки та піклування опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину. Документи, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна: повідомлення державних, громадських організацій або заяви громадянина (громадян); копії свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або іншого документа, який підтверджує її вік; копія свідоцтва про смерть батьків або рішення суду про визнання громадянина безвісно відсутнім або оголошення їх померлими чи інших матеріалів, які підтверджують неможливість виховання дитини. Якщо опіка призначається над повнолітньою особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки; документ про закріплення за дитиною житлової площі.
Аналізуючи норми ЦК України та ЦПК України у цьому питанні слід звернути увагу, що законодавець, захищаючи недієздатну особу, покладає на суд обов`язок відразу у рішенні про визнання особи недієздатною вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом призначення їй опікуна. При цьому, із змісту норм ЦК та ЦПК слідує, що вагома роль органу опіки та піклування, який зобов`язаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, полягає в тому, що саме на вказаний орган покладається обов`язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров`я, родинні зв`язки тощо) найбільш ефективно для особи, визнаної недієздатною, може виконувати обов`язки опікуна.
Проте, суд може не погодитись із даним поданням у випадку якщо подання не відповідає вимогам закону щодо його обґрунтованості.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року, справа № 753/1905/22, провадження № 61-8758св23.
У справі, що переглядається, встановлено, що поданням органу опіки та піклування Вижницької міської ради за № 02-18/261 від 06.03.2020 визначено доцільним призначити ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 .
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 травня 2025 року справа № 641/7190/23, саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому питанні, та належним чином мотивувати своє подання про можливість призначення особи опікуном та, перш за все, необхідність такого.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом російської федерації, який триває і тепер.
Відповідно до пункту десятого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаний, який є опікуном особи, визнаної судом недієздатною.
Згідно з приписами статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Отже, в умовах воєнного стану питання доцільності призначення опікуном особи, яка є військовозобов`язаною, потребує особливо ретельного обґрунтування з урахуванням можливості інших близьких родичів здійснювати опіку.
З обставин, встановлених судом, вбачається, що у ОСОБА_2 є мати - ОСОБА_3 .
На час звернення до суду із поданням ОСОБА_1 проходить військову службу. 
Факт перебування на військовій службі за мобілізацією не є законодавчою перешкодою для призначення опікуном. Більше того, законодавство передбачає механізм реалізації права на опіку при вирішенні питання про призначення опікуном мобілізованого військовослужбовця не шляхом обмеження чи заборони призначення такого військовослужбовця опікуном, а навпаки шляхом визначення такої підстави для звільнення із військової служби, у тому числі за мобілізацією. Відповідно, законодавство про військову службу, мобілізацію і мобілізаційну підготовку не тільки не забороняє призначати військовослужбовця опікуном, а встановлює наслідки такого призначення - звільнення особи з військової служби, у тому числі і за мобілізацією.
Верховний Суд неодноразово формулював висновки щодо застосування положень статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема у постанові від 26 червня 2024 року в справі № 420/23353/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що законодавець через призму статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» реалізував завдання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян», у якій виокремив підстави звільнення з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), як, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
З огляду на викладене, слід зробити висновок, що законодавство не містить заборони або обмеження щодо призначення опікуном недієздатної особи саме військовослужбовця, який проходить військову службу, у тому числі за призовом під час мобілізації. Абзац п`ятнадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пов`язує можливість реалізації відповідної правової підстави виключно з наявністю або відсутністю інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати опіку над недієздатною особою, і не ставить її у залежність від попереднього звільнення військовослужбовця з військової служби.
У постанові Верховного Суду від 22 червня 2026 року у справі № 305/1557/24 зроблено висновок, що сам по собі факт проходження військової служби не може розглядатися як автоматична та безумовна перешкода для призначення військовослужбовця опікуном. Інше тлумачення призводило б до встановлення непередбаченого законом додаткового обмеження прав особи та суперечило б принципу рівності, закріпленому статтею 24 Конституції України, навіть з урахуванням особливостей правового режиму воєнного стану (стаття 64 Конституції України).
Як вбачається зі змісту подання Органу опіки та піклування Вижницької міської ради за № 02-18/261 від 06.03.2026, в ньому не зазначено вмотивованого обґрунтування, яке б свідчило про необхідність призначення опікуном саме ОСОБА_1 .
Органом опіки і піклування не досліджувалося питання можливості виконання обов`язків щодо опікунства матір`ю ОСОБА_3 над її сином ОСОБА_2 .
Зокрема в подані вказано, що ОСОБА_3 не працює, доглядає за хворим сином, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №4-30 від 16.02.2026.
З огляду на викладене, подання органу опіки та піклування не містить відомостей про обставини, які б свідчили про неможливість його матір`ю ОСОБА_3 виконувати обов`язки опікуна, зокрема, не встановлено, що його мати за станом здоров`я чи за інших обставин позбавлена можливості опікуватися сином.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не може бути опікуном за станом свого здоров`я, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів того, що вона має хронічні захворювання та не може здійснювати догляд, суду не надано.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що перебування ОСОБА_1 на обліку та отримання відповідної допомоги не свідчить про виконання ним обов`язків, тотожних обов`язкам опікуна, а також не підтверджує, що призначення опікуном саме цієї особи найбільше відповідатиме інтересам недієздатного.
Подання органу опіки та піклування про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном без встановлення зазначених вище умов не може бути підставою для призначення його опікуном у судовому порядку.
З огляду на викладене, подання не містить належної мотивації, обґрунтування неможливості ОСОБА_3 бути опікуном та визначення конкретних обставин, які свідчать про необхідність призначення опікуном саме вітчима, і що таке призначення найкраще відповідатиме інтересам та потребам ОСОБА_2 , і при цьому буде дотримано розумний баланс між приватними й публічними інтересами.
Установивши, що у ОСОБА_2 є рідна мати ОСОБА_3 , яка може бути його опікуном, а ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатного.
У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині призначення його опікуном над недієздатним ОСОБА_2 .
Відповідно до положень статті 65 ЦК України до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування.
Аргументи заявника про те, що у зв`язку з відмовою в задоволенні заяви про призначення опікуна обов`язки опікуна ні на кого не покладено, є безпідставними, оскільки відмова в задоволенні таких вимог не позбавляє орган опіки та піклування обов`язку вирішити питання опіки над недієздатним ОСОБА_2 відповідно до законодавства.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг про неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення суду в оскаржуваній частині ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковалюк Михайло Григорович, та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Стадник Ігор Петрович, залишити без задоволення. 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2026 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 липня 2026 року.

Суддя- доповідач      І. М. Литвинюк

Судді:        І. Н. Лисак 

О. О. Одинак