печерський районний суд міста києва

Справа № 539/1951/25-ц 
пр. 2-6682/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого: судді Григоренко І.В.,
при секретарі: Андрієнко І.І.,
за участю:
представника позивача: не з`явився,
представника відповідача: Домашевської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКС України), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача за період часу з 26.10.2023 року по 29.01.2025 року 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 16 537,07 грн., інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання у розмірі 63 965,45 грн., а також стягнути з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 968,96 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2022 року у справі № 539/2673/21, яке постановою Полтавського апеляційного суду від 15.05.2023 року залишено без змін, стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2022 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на корить ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 435 500,00 грн. На виконання вказаного рішення суду, Лубенським міськрайонним судом Полтавської області 14.06.2023 року було видано виконавчий лист, який подано до Головного управління ДКС України. Відповідно до листа ДКС України від 16.11.2023 року № 5-11-11/21441, вказаний виконавчий лист перебуває на обліку з 25.07.2023 року. Однак, всупереч встановленому ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячному строку, ДКС України не перерахувало позивачу кошти, визначені рішенням суду, не повідомивши при цьому жодних причин затримки. Лише 30.01.2025 року Казначейством було перераховано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 435 500,00 грн. У зв`язку із цим, 28.02.2025 року позивач звернувся до ДКС України із заявою про нарахування та виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, присуджених за рішенням суду. ДКС України листом від 19.03.2025 року № 5-11-11/6165 повідомила позивача про те, що дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на рішення суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Крім того, зазначила, що у Казначейства відсутні правові підстави для нарахування та виплати компенсації у справі № 539/2673/21 на підставі ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Позивач вважає, що тривале невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду є порушенням його прав, а тому має законне право на відшкодування компенсації у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22.04.2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2025 року, справу було розподілено та 27.05.2025 року передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2025 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 05.08.2025 року.
18.06.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Пальчика В.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше перерахували позивачу грошові кошти у розмірі 435 500,00 грн. Казначейство є органом виконання судових рішень, а не боржникам у розумінні ст. 625 ЦК України, тому позовні вимоги є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню.
24.06.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Христич О.С. надійшла заява про уточнення позовних вимог.
24.06.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Христич О.С. надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує у поновному обсязі та просить їх задовольнити.
24.06.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Христич О.С. надійшло клопотання про проведення судового засідання, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.06.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Христич О.С. про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відмовлено.
05.08.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Домашевської В.В. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 05.08.2025 року, без фіксування технічними засобами.
Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2025 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заяву про уточнення позовних вимог та, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 13.10.2025 року.
02.09.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Христич О.С. надійшло клопотання про проведення судового засідання, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Христич О.С. про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відмовлено.
10.10.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Христич О.С. надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, у якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує у поновному обсязі та просить їх задовольнити.
В судове засідання 13.10.2025 року з`явився представник відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, у заяві від 10.10.2025 року представник позивача просила розглядати справу у їх відсутність. 
Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд дійшов висновку про розгляду справи за відсутності позивача та його представника.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала та просила в позові відмовити із викладених у відзиві підстав.
Вислухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Суд встановив, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2022 року у справі № 539/2673/21 позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ Україні в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2022 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на корить ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 435 500,00 грн. (а.с. 14-22). 
Державна казначейська служба України листом від 16.11.2023 року за № 5-11-11/21441 повідомила позивача, що виконавчий лист № 539/2673/21, виданий Лубенським міськрайонним судом Полтавської області перебуває на виконані з 25.07.2023 року (а.с. 23).
30.01.2025 року на банківський рахунок позивача було зараховано грошові кошти у розмірі 435 500,00 грн., що підтверджується скріншотом банківської карти (а.с. 25).
28.02.2025 року позивач звернувся до ДКС України із заявою про нарахування та виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, присуджених за рішенням суду (а.с. 26-27). 
ДКС України листом від 19.03.2025 року № 5-11-11/6165 повідомила позивачу про те, що дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на рішення суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Крім того, зазначила, що у Казначейства відсутні правові підстави для нарахування та виплати компенсації у справі № 539/2673/21 на підставі ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с. 24).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Як визначено у ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Як визначено у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейських обслуговування бюджетних коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок), яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45) від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:
«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). 
З огляду на цей припис, прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до ДКС України.
Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).
Отже, положення частини другої статті 625 ЦК України поширюється на спірні правовідносини. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. 
Так, виконавчий лист № 539/2673/21, виданий Лубенським міськрайонним судом Полтавської області перебував на виконанні у ДКС України з 25.07.2023 року (наступний день після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документу є 26.10.2023 року), грошові кошти у розмірі 435 500,00 грн. були перераховано позивачу 30.01.2025 року (днем, що передує дню повного виконання рішення суду є 29.01.2025 року).
Відтак, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання за період часу з 26.10.2023 року по 29.01.2025 року.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження сплати позивачу 3% річних та інфляційних втрат за вказаний період
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд з ним погоджується. 
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України за період часу з 26.10.2023 року по 29.01.2025 року 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 16 537,07 грн. та інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання у розмірі 63 965,45 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., що підтверджується квитанцією № 6669-6102-9747-4569 від 21.04.2025 року (а. с. 1), які підлягають стягненню з відповідача, оскільки суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 5, 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. ст. 11, 509, 625 Цивільного кодексу України; ст. ст. 12, 13, 76-81, 133-142, 263-265, 267, 273, 274-279, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів - задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період часу з 26.10.2023 року по 29.01.2025 року 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 16 537 (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять сім) грн. 07 коп. та інфляційні втрати, нараховані на суму простроченого грошового зобов`язання, у розмірі 63 965 (шістдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять) грн. 45 коп.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . 
Відповідач: Державна казначейська служба України, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, код ЄДРПОУ 37567646.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений та підписаний 15.01.2026 року.

Суддя І.В. Григоренко