Справа №949/618/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» Паладич А.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики №152/41711466 від 28 травня 2019 року у загальному розмірі 41600,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №152/41711466, відповідно до умов якого відповідачу було надано позику у розмірі 5000,00 грн на строк 14 днів. Відповідач, як позичальник, зобов`язався повернути суму позики та сплатити плату за договором у строки і порядку, визначені договором.
Позивач зазначає, що плата за договором визначена у фіксованому розмірі 1400,00 грн, що розрахована за ставкою 2 % від суми позики за кожен день користування нею в межах строку, встановленого договором. Крім того, договором передбачено відповідальність позичальника у вигляді пені у розмірі 2 % від суми позики або залишку суми позики за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.
На підтвердження факту надання коштів позивач посилається на умови договору позики, згідно з якими позикодавець надає позику шляхом передачі готівкових коштів позичальнику, а підписанням договору позичальник підтверджує отримання від позикодавця суми позики у повному обсязі в день підписання договору.
Крім того, позивач вказує, що 28 грудня 2023 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», яке у подальшому змінило найменування на ТОВ «Свеа Фінанс», було укладено договір факторингу №01.02-91/23, за яким до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики №152/41711466 від 28 травня 2019 року.
Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості, заявлена до стягнення сума становить 41600,00 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за основною сумою позики; 1400,00 грн - заборгованість за платою за позику; 35200,00 грн - заборгованість за пенею.
У позовній заяві представник позивача просила проводити розгляд справи без її участі.
Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги у заявленому розмірі не визнав та просив відмовити у стягненні пені у розмірі 35200,00 грн, а у разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для часткового стягнення пені - істотно зменшити її розмір на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.
Разом із відзивом відповідач просив визнати поважними причини подання відзиву після спливу строку, визначеного судом, поновити або продовжити строк на його подання та прийняти відзив до розгляду. На обґрунтування цього посилався на те, що ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 30 квітня 2026 року за поштовим відправленням №R067158779428, однак копії позовної заяви з усіма доданими до неї документами фактично не отримував, а також на проходження військової служби в Збройних Силах України.
Заперечення відповідача проти позову по суті зводяться до незгоди із заявленою до стягнення пенею. Відповідач зазначив, що при сумі позики 5000,00 грн та строку користування коштами 14 днів позивач просить стягнути пеню 35200,00 грн, яка у багато разів перевищує суму фактично отриманих коштів, частково припадає на період дії карантину та є неспівмірною наслідкам порушення зобов`язання. Також відповідач посилався на пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, частину третю статті 551 ЦК України, проходження військової служби, участь у захисті держави, стан здоров`я та інвалідність, пов`язану із захистом Батьківщини, як на обставини, що мають істотне значення для оцінки законності та співмірності заявленої пені.
Від відповідача також надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій він просив провести розгляд справи без його участі у зв`язку з проходженням служби в Збройних Силах України та зазначив, що обставини, викладені у відзиві, підтримує у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо прийняття відзиву до розгляду, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
За змістом частин першої, другої та четвертої статті 127 ЦПК України суд поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, а встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи. Одночасно із заявою про поновлення строку має бути вчинена процесуальна дія, щодо якої пропущено строк.
Відповідно до частини першої статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. 
З урахуванням статей 12, 13 ЦПК України подання відзиву є процесуальним способом реалізації права відповідача на захист і забезпечення змагальності сторін.
Суд враховує, що відповідач подав відзив разом із клопотанням про поновлення або продовження строку, тобто процесуальна дія, щодо якої заявлено клопотання, відповідачем фактично вчинена. У відзиві наведені заперечення щодо основної частини заявленої суми, а саме пені, та подано докази, які відповідач просить врахувати при вирішенні спору.
Причини подання відзиву після спливу строку відповідач пов`язує з фактичним неотриманням повного комплекту позовної заяви з додатками, необхідністю перевірки розрахунку заборгованості, договору факторингу, витягу з реєстру боржників та інших доказів позивача, а також із проходженням військової служби. 
З огляду на характер спору, значний розмір заявленої пені та відсутність даних про зловживання відповідачем процесуальними правами, суд визнає такі причини поважними, приймає відзив до розгляду та оцінює викладені у ньому заперечення разом з іншими матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки представник позивача просила проводити розгляд справи без її участі, відповідач також подав заяву про розгляд справи без його участі, а матеріали справи містять достатньо письмових доказів для вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у їх сукупності та перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів фізичних і юридичних осіб.
За частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими — докази, одержані у порядку, встановленому законом, а достатніми — докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили.
Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, крім електронних документів, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Подані договори, розрахунок заборгованості, договір факторингу, реєстр боржників та документи щодо військової служби відповідача суд оцінює як письмові докази у взаємному зв`язку.
За змістом частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, які обставини встановлені, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.
За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. 
За статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права або інтересу, у тому числі шляхом примусового виконання обов`язку в натурі та застосування інших передбачених законом способів захисту.
За статтею 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі свої відносини на власний розсуд, однак така домовленість не може відступати від імперативних приписів закону. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які можуть порушити права інших осіб, а дії з наміром завдати шкоди та зловживання правом не допускаються.
Судом установлено, що 28 травня 2019 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики №152/41711466.
Відповідно до пункту 1.2 договору сума позики становить 5000,00 грн.
Згідно з пунктом 2.1 договору позичальник повинен сплатити позикодавцю плату за договором у розмірі 1400,00 грн, визначену з розрахунку 2 % суми позики за кожен день користування нею у межах установленого строку.
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору позикодавець надає позику шляхом передачі готівкових коштів позичальнику, а підписанням договору позичальник підтверджує, що отримав від позикодавця суму позики у повному обсязі у день підписання договору.
Пунктом 3.5 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути суму позики у повному обсязі та сплатити плату за договором у строк до 10 червня 2019 року.
Таким чином, договором не передбачалося повернення позики частинами або внесення періодичних платежів. Сума позики та плата за договором повинні були бути сплачені одним платежем у визначений договором кінцевий строк.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до статей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, а письмова форма дотримана, якщо його зміст зафіксований у документі та підписаний сторонами.
За частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. 
У договорі №152/41711466 погоджено суму позики, строк її повернення, плату за користування коштами та наслідки порушення зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог закону, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.
Частиною другою статті 627 ЦК України встановлено, що у договорах за участю фізичної особи — споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути подана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок їх одержання визначаються договором. 
У спірному договорі винагороду за користування коштами протягом погодженого строку сторони визначили як плату за договором у сумі 1400,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частина друга статті 1050 ЦК України, яка стосується дострокового повернення залишку позики у разі прострочення чергової частини, до спірного договору не застосовується, оскільки повернення позики частинами ним не передбачалося.
Відповідач не подав доказів визнання договору недійсним, підроблення його підпису, відсутності вільного волевиявлення, неотримання готівкових коштів або повернення отриманої суми позики.
Тому підписаний відповідачем договір, у якому міститься підтвердження отримання готівкових коштів, є належним доказом передання відповідачу 5000,00 грн.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. Відповідно до частини третьої цієї статті зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Доказів належного виконання відповідачем обов`язку щодо повернення позики та сплати передбаченої договором плати матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки. 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Оскільки відповідач не подав доказів повернення 5000,00 грн позики та сплати 1400,00 грн плати за договором, а договір і розрахунок позивача у цій частині узгоджуються між собою, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог у частині стягнення 5000,00 грн основного боргу та 1400,00 грн плати за договором.
28 грудня 2023 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №01.02-91/23.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» у подальшому змінило найменування на ТОВ «Свеа Фінанс». Зміна найменування юридичної особи не призвела до її припинення та не змінила обсягу її цивільної правосуб`єктності.
На підтвердження переходу права вимоги позивач подав договір факторингу №01.02-91/23 від 28 грудня 2023 року, реєстр боржників, витяг із реєстру боржників щодо відповідача, документи про оплату фінансування за договором факторингу та документи щодо зміни найменування юридичної особи.
Витяг із реєстру боржників містить індивідуальні відомості щодо ОСОБА_1 , договору позики №152/41711466 від 28 травня 2019 року, суми позики 5000,00 грн, кінцевого строку її повернення та загальної суми вимоги 41600,00 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
За статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують передані права, та інформацію, важливу для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свій обов`язок новому кредиторові до надання доказів переходу до нього відповідного права.
За статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Предметом договору факторингу може бути наявна або майбутня грошова вимога.
За статтею 1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт, а фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови одержання письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги, у якому визначено грошову вимогу та названо фактора. Разом з тим відсутність окремого повідомлення не припиняє самого зобов`язання і не спростовує переходу права вимоги, якщо боржник не довів виконання зобов`язання первісному кредиторові.
Оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за договором позики №152/41711466 від 28 травня 2019 року та є належним позивачем у справі.
Разом з тим договір факторингу та витяг із реєстру боржників підтверджують перехід зазначеної в них вимоги, але не доводять правильність визначення кожної складової заборгованості. 
За змістом статті 514 ЦК України до ТОВ «Свеа Фінанс» могло перейти лише те право вимоги і в тому розмірі, які належали ТОВ «Партнер Фінанс» на 28 грудня 2023 року.
У витягу з реєстру боржників щодо відповідача зазначено 35200,00 грн пені. Однак цей витяг не містить відомостей про дати її нарахування, прийняті первісним кредитором рішення щодо застосування пені, проведені коригування та правові підстави збереження у складі боргу нарахувань за періоди, щодо яких законом установлено звільнення позичальника від відповідальності.
Отже, зазначення суми пені у витягу з реєстру боржників підтверджує передання позивачу вимоги у визначеному сторонами договору факторингу розмірі, проте саме по собі не доводить правомірності та обґрунтованості її нарахування. Тому заявлена до стягнення сума пені підлягає окремій перевірці з урахуванням умов договору, поданого розрахунку та встановлених законом обмежень.
Щодо позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 35200,00 грн суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
За частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Згідно з частиною першою статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання грошових зобов`язань позикодавець має право вимагати сплати пені.
Відповідно до пункту 5.3 договору у випадку нарахування пені її розмір становить 2 % від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення, а пунктом 5.4 договору передбачено обов`язок позичальника сплатити її за першою вимогою позикодавця.
Отже, договором передбачено право позикодавця застосувати до позичальника відповідальність у виді пені, визначено її розмір та порядок сплати. Водночас наявність відповідної умови не звільняє суд від перевірки періоду нарахування, суми простроченого зобов`язання, застосованої ставки, арифметичної правильності розрахунку та відповідності заявленого розміру пені вимогам закону.
На підтвердження цієї частини вимог позивач подав розрахунок заборгованості станом на 28 грудня 2023 року. Згідно з поденною таблицею пеня нараховувалася з 11 червня 2019 року, тобто з дня, наступного після визначеного договором строку виконання зобов`язання, до 27 травня 2020 року включно у розмірі 100,00 грн за кожен день прострочення. Загальний розмір пені за розрахунком позивача становить 35200,00 грн.
Вказана сума обчислена виходячи з того, що 2 % від 5000,00 грн становить 100,00 грн, а загальний період нарахування охоплює 352 календарні дні. Отже, арифметично наведений у таблиці підсумок відповідає застосованій позивачем формулі.
Разом із тим суд ураховує, що розрахунок датований 28 грудня 2023 року та затверджений директором ТОВ «Свеа Фінанс», тоді як у самому розрахунку зазначено, що після набуття права вимоги новий кредитор додаткових нарахувань не здійснював, а вся пеня була нарахована ТОВ «Партнер Фінанс» до відступлення права вимоги.
Документів ТОВ «Партнер Фінанс», складених у період нарахування пені та таких, що відображали б її нарахування, коригування і залишок на дату відступлення права вимоги, матеріали справи не містять. Зазначене не дає підстав сприймати складений новим кредитором розрахунок як доказ, що має наперед установлену силу, однак не перешкоджає суду перевірити його з урахуванням умов договору, установленого строку виконання зобов`язання та поденної таблиці.
У постанові Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 звернуто увагу на необхідність оцінювати складений кредитором розрахунок у сукупності з іншими доказами, які підтверджують правильність визначення заборгованості. Тому суд перевіряє як арифметичну частину розрахунку, так і відповідність наведеного в ньому пояснення умовам конкретного договору.
У пункті 3.4 розрахунку заборгованості зазначено, що у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, строк повернення якої ще не настав.
Водночас пунктом 3.5 договору позики №152/41711466 передбачено, що відповідач зобов`язаний до 10 червня 2019 року одним платежем повернути 5000,00 грн позики та сплатити 1400,00 грн плати за договором. Повернення позики частинами, графік платежів та окремі строки сплати чергових частин договором не встановлені.
При складанні пояснювальної частини розрахунку кредитор виходив із того, що відповідач прострочив повернення чергової частини позики, у зв`язку з чим первісний кредитор заявив вимогу про дострокове повернення тієї частини позики, строк сплати якої не настав. Такий порядок виникнення прострочення та дострокового повернення боргу умовами укладеного сторонами договору не передбачений.
Отже, наведений у пункті 3.4 розрахунку опис порядку виконання зобов`язання не відповідає пункту 3.5 договору. Вказане свідчить про використання в пояснювальній частині розрахунку загального формулювання, яке не було приведено у відповідність до умов договору з відповідачем.
Разом із тим фактичне нарахування пені у поденній таблиці здійснене не з моменту прострочення окремої частини позики та не з дати пред`явлення вимоги про дострокове повернення, а з 11 червня 2019 року - дня, наступного після єдиного встановленого договором строку повернення всієї суми позики. Тому зазначена невідповідність пояснювальної частини розрахунку не спростовує самого факту прострочення з 11 червня 2019 року та не унеможливлює виокремлення суми пені за відповідними періодами, але враховується судом при оцінці достовірності й обґрунтованості вимоги.
Крім того, частина заявленої пені нарахована за період, протягом якого позичальник був звільнений законом від обов`язку її сплачувати.
Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від обов`язку сплатити неустойку, штраф і пеню за таке прострочення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №608/53/22 залишено без змін висновок про відмову у стягненні пені за прострочення, яке припадало на період дії карантину, з огляду на пряме звільнення позичальника від її сплати.
Із розрахунку позивача вбачається, що станом на 11 березня 2020 року пеня становила 27500,00 грн. Починаючи з 12 березня 2020 року її нарахування продовжувалося у розмірі 100,00 грн щоденно до 27 травня 2020 року включно.
За період із 12 березня до 27 травня 2020 року, який становить 77 календарних днів, позивач включив до розрахунку 7700,00 грн пені. Ця сума не може бути стягнута з відповідача в силу прямого припису пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Отже, після виключення пені, нарахованої у період дії карантину, розмір пені за період із 11 червня 2019 року до 11 березня 2020 року включно становить 27500,00 грн.
Визначаючи розмір пені, який може бути стягнутий за вказаний період, суд ураховує приписи частини третьої статті 551 ЦК України, законодавство про захист прав споживачів, співвідношення санкції із сумою основного зобов`язання, строк користування позикою, розмір погодженої сторонами плати та наслідки порушення зобов`язання.
Договір укладено відповідачем як фізичною особою. Матеріали справи не містять відомостей про отримання позики для здійснення підприємницької або професійної діяльності, тому відповідач у цих правовідносинах є споживачем фінансової послуги.
За пунктом 1 частини другої статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час укладення договору, дія цього Закону не поширювалася на кредитні договори, укладені на строк до одного місяця. Оскільки строк спірної позики становив 14 днів, положення статті 21 цього Закону не можуть бути застосовані до договору безпосередньо.
Водночас частиною другою статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи — споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України встановлено, що держава захищає права споживачів.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умова договору є несправедливою, якщо всупереч принципу добросовісності її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктом 5 частини третьої статті 18 цього Закону до несправедливих віднесено, зокрема, умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації — понад п`ятдесят відсотків вартості продукції — у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 та частиною третьою статті 509 ЦК України справедливість, добросовісність і розумність є загальними засадами цивільного законодавства, на яких має ґрунтуватися зобов`язання.
У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності, а держава має забезпечувати розумний баланс між комерційними інтересами кредитодавця і правами споживача фінансових послуг.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 наголосив, що споживач є слабшою стороною договору та підлягає особливому правовому захисту, а стягнення надмірної неустойки спотворює її правове призначення, перетворює її на непомірний тягар для споживача та джерело невиправданого додаткового прибутку кредитора.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що заходи цивільно-правової відповідальності мають насамперед компенсаційний характер. Якщо обсяг відповідальності не обмежений розумними межами та є непропорційним наслідкам порушення, суд, керуючись принципами розумності, справедливості й пропорційності, може зменшити розмір неустойки.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 звернуто увагу на обов`язок суду надати самостійну оцінку доводам позичальника щодо непропорційності щоденних нарахувань та несправедливості наслідків застосування відповідної умови договору, а не обмежуватися посиланням на погодження ставки сторонами.
У справі, що розглядається, відповідач отримав 5000,00 грн строком на 14 днів та зобов`язався, крім повернення позики, сплатити 1400,00 грн плати за договором. Таким чином, плата за користування коштами у межах погодженого строку становила 28 % від суми позики.
Пеня визначена договором у розмірі 2 % від суми простроченого зобов`язання за кожен день, тобто 100,00 грн щоденно. За період до встановлення карантину вона становить 27500,00 грн, що у 5,5 раза перевищує суму отриманої позики та майже у двадцять разів перевищує плату, погоджену за весь 14-денний строк користування коштами.
Заявлена позивачем пеня у розмірі 35200,00 грн становить 704 % суми позики, а пеня за період до встановлення карантину — 550 % суми позики. У загальній ціні позову на пеню припадає 84,62 %, тоді як на основний борг — 12,02 %, а на плату за договором — 3,36 %.
Отже, переважна частина заявленої заборгованості сформована не за рахунок неповернутих відповідачем коштів і не за рахунок погодженої плати за користування ними, а внаслідок щоденного збільшення санкції.
Позивач не подав доказів того, що прострочення повернення 5000,00 грн спричинило первісному або новому кредитору майнові втрати, співмірні з пенею у розмірі 27500,00 грн. Відсутність таких доказів не припиняє права на неустойку, однак має істотне значення для оцінки її співмірності з наслідками порушення зобов`язання.
Суд також ураховує, що кредитодавець є професійним учасником ринку фінансових послуг, тоді як відповідач є споживачем та слабшою стороною договору. Застосування погодженої ставки протягом 275 днів призвело до виникнення санкції, яка багаторазово перевищує як суму наданих коштів, так і вартість користування ними протягом погодженого сторонами строку.
За таких обставин стягнення 27500,00 грн пені не відповідало б компенсаційній і забезпечувальній природі неустойки, створювало б істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачеві й покладало б на нього непропорційно великий фінансовий тягар.
Водночас повна відмова у стягненні пені за період до встановлення карантину нівелювала б визначену договором відповідальність відповідача за порушення строку повернення позики. Факт прострочення з 11 червня 2019 року матеріалами справи підтверджений, а тому пеня підлягає не повному виключенню, а зменшенню до справедливого та співмірного розміру.
Визначаючи такий розмір, суд бере до уваги встановлений пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» критерій непропорційно великої компенсації, співвідношення пені із сумою фактично наданої фінансової послуги, короткий строк договору, окремо встановлену плату за користування коштами, тривалість прострочення, відсутність доказів співмірних збитків та необхідність збереження для пені її стимулюючої і компенсаційної функцій.
Суд не вирішує питання про недійсність пунктів 5.2–5.4 договору, оскільки самостійної вимоги про це не заявлено. Предметом оцінки є конкретний розмір заявленої до стягнення пені та наявність передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України підстав для його зменшення.
З огляду на сукупність установлених обставин суд вважає справедливим, розумним і співмірним зменшити пеню за період до встановлення карантину з 27500,00 грн до 2500,00 грн, що становить 50 % суми отриманої відповідачем позики.
Такий розмір не звільняє відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, є відчутним порівняно із сумою основного боргу та водночас не перетворює неустойку на каральну санкцію або джерело отримання кредитором невиправданого додаткового доходу.
Посилання відповідача на пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не є підставою для звільнення від пені за весь період її нарахування, оскільки подані документи не підтверджують проходження ним військової служби протягом періоду з 11 червня 2019 року до 27 травня 2020 року.
Разом із тим проходження відповідачем військової служби, участь у захисті держави, наявність статусу учасника бойових дій та інвалідності, пов`язаної із захистом Батьківщини (а.с. 26-35), суд ураховує як додаткові обставини, що мають істотне значення при визначенні співмірного розміру неустойки відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
За таких обставин вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Із заявлених позивачем 35200,00 грн пені сума 7700,00 грн, нарахована за період дії карантину, стягненню не підлягає, а пеня у розмірі 27500,00 грн, нарахована до встановлення карантину, з огляду на її явну неспівмірність сумі позики та наслідкам порушення зобов`язання підлягає зменшенню до 2500,00 грн. У задоволенні вимоги про стягнення решти пені слід відмовити.
Отже, позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 8900,00 грн, яка складається з 5000,00 грн основного боргу, 1400,00 грн плати за договором та 2500,00 грн пені.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1312 від 31 березня 2026 року.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлено майнові вимоги на загальну суму 41600,00 грн, з яких суд визнав обґрунтованими вимоги у розмірі 8900,00 грн, що становить 21,3942 % ціни позову.
Оскільки позов задоволено частково, відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2662,40 грн підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 569,60 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 509, 512–516, 525, 526, 549–551, 610–612, 625, 629, 1046–1050, 1077–1082 ЦК України, пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 12, 13, 76–81, 89, 133, 141, 263–265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором позики №152/41711466 від 28 травня 2019 року у загальному розмірі 8900,00 грн (вісім тисяч дев`ятсот гривень 00 копійок), яка складається із 5000,00 грн заборгованості за основною сумою позики, 1400,00 грн заборгованості за платою за договором та 2500,00 грн пені.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 569,60 грн (п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 60 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи, згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», місцезнаходження: вул. Іллінська, буд. 8, м. Київ, 04070, код ЄДРПОУ 37616221.

Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області        Оборонова І.В.