КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 361/6226/17
номер провадження: 22-ц/824/9694/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційної скарги Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2026 року у складі судді Червонописького В.С., у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: державний виконавець Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Цахло Оксана Анатоліївна, ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області, на дії/бездіяльність органу примусового виконання,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, заінтересовані особи: державний виконавець Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Цахло О.А., ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області, на дії/бездіяльність органу примусового виконання.
Скарга мотивована тим, що у провадженні Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Броварський ВДВС) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, встановлено, зокрема детальний графік побачень обох дітей (доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з кожним із батьків почергово на вихідних, з урахуванням інтересів дітей та забезпечення участі кожного з батьків у їх вихованні.
Боржником у даному виконавчому провадженні є батько дітей - ОСОБА_1 .
Вказувала, що відповідно до акту державного виконавця Цахло О.А. від 18 жовтня 2025 року виконавчі дії розпочалися о 10 год 00 хв. та закінчилися о 10 год 11 хв. Виконавчі дії були проведені формально, а державним виконавцем у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» не було вчинено дій на належне виконання судового рішення. Зокрема, державний виконавець не встановила факт невиконання боржником судового рішення, не забезпечила передання дітей відповідно до графіку та не застосувала до боржника заходи примусу, передбачені ст.ст.63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Також, на думку заявника, складений державним виконавцем акт має формальний характер, є неповним та не відображає фактичних обставин проведення виконавчих дій. 
З урахуванням наведеного, враховуючи заяву про уточнення вимог (а.с.4-5, т.2), ОСОБА_2 просила:
- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_1, щодо примусового виконання рішення суду у справі №361/6226/17 в частині забезпечення участі матері у вихованні дітей відповідно до встановленого судом графіку побачень;
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Цахло О.А., працівника Броварського ВДВС, під час здійснення виконавчих дій 04 жовтня 2025 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1, які полягали в упередженому ставленні до стягувача, створенні конфліктної атмосфери та перешкоджанні реалізації процесуальних прав стягувача, а також у необ`єктивному, неповному та викривленому складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій, що не відповідає фактичним обставинам, зокрема умисно не відображає поведінку боржника, емоційний стан дітей та інші істотні деталі, які мають значення для належного виконання судового рішення, та скасувати вказаний акт;
- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яка полягає у невжитті заходів примусового виконання, передбачених ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у не накладенні штрафу на боржника ОСОБА_1 за невиконання 18 жовтня 2025 року рішення суду;
- зобов`язати старшого державного виконавця Цахло О.А. або іншу уповноважену посадову особу Броварського ВДВС усунути допущене порушення під час здійснення виконавчих дій 18 жовтня 2025 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1, а саме: вирішити питання щодо винесення постанови про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання 18 жовтня 2025 року рішення суду;
- встановити судовий контроль за виконанням ухвали суду, зобов`язавши Броварський ВДВС подати до суду письмовий звіт про виконання ухвали суду у строк, визначений судом, з моменту набрання нею законної сили;
- стягнути судові витрати з Броварського ВДВС.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2026 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду у справі №361/6226/17 в частині забезпечення участі матері у вихованні дітей відповідно до встановленого судом графіку побачень.
Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Цахло О.А., працівника Броварського ВДВС, під час здійснення виконавчих дій 18 жовтня 2025 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1, які полягали в упередженому ставленні до стягувача, неповному складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій, що не відповідає фактичним обставинам, зокрема, у не відображенні поведінки боржника, які мають значення для належного виконання судового рішення.
Визнано протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського ВДВС у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яка полягає у систематичному невжитті заходів примусового виконання, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у не накладенні штрафів не боржника ОСОБА_1 .
У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в частині задоволення скарги ОСОБА_2 та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким скаргу ОСОБА_2 в цій частині на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця залишити без задоволення, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту скарги не вбачається яке право чи свободи скаржниці порушено державним виконавцем чи боржником при проведенні виконавчих дій 18 жовтня 2025 року, на що суд першої інстанції не звернув уваги. У своїй скарзі скаржниця не зазначає конкретних, підтверджених доказами фактів невиконання рішення суду боржником, а обмежується особистими оціночними судженнями та звинуваченнями, які не мають доказів та особливої уваги заслуговує ігнорування скаржниці особистої думки самих дітей, які виявляють категоричну відмову та чинять постійний супротив від спілкування з нею, зокрема під час проведення примусових виконавчих дій 18 жовтня 2025 року.
Вказує, що відповідно до п.8 розділу 1 наказу Міністерства Юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 акт це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. В акті державного виконавця в повному обсязі відображені події під час проведення примусових виконавчих дій, а саме, поведінка боржника, яка полягала у забезпечені побачення дітей з матір`ю та невтручанні у розмови матері та дітей, також в акті відображена пряма мова дітей, з якої вбачається, що неповнолітні діти категорично відмовились від спілкування із матір`ю та зайшли на подвір`я, але ОСОБА_1 повторно запропонував проводити виконавчі дії навіть без його участі, щоб мати спробувала знову спілкуватися з дітьми. Хід подій встановлено державним виконавцем та вказано у акті, підтвердженням чого є відеозапис проведених примусових виконавчих дій 18 жовтня 2025 року, який долучений до матеріалів справи.
Зазначає, що з відеозапису чітко вбачається поведінка ОСОБА_1 , яка свідчить про те, що він неодноразово забезпечив побачення дітей з матір`ю в час та за адресою, визначеною у рішенні суду, а також вбачається, що він просив дітей поїхати з матір`ю до неї додому, так і просив саму матір підходити ближче до дітей, щоб поспілкуватися з дітьми. Також вбачається, що державний виконавець просила неповнолітніх дітей поспілкуватися з їхньою матір`ю та піти з нею погостювати тощо, однак мати зі свого боку такі прохання ігнорувала та лише стояла осторонь і з дітьми не спілкувалась. Однак суд першої інстанції про вказаний відеозапис взагалі не згадав і оцінки йому не надав. Також вказані події про хід проведення виконавчих дій в повному обсязі відображені у акті державного виконавця від 18 жовтня 2025 року. Крім того, з відеозапису вбачається, що старший державний виконавець Цахло О.А. під час проведення примусових виконавчих дій 18 жовтня 2025 року не проявляла упереджене ставлення до стягувачки, не перешкоджала їй у реалізації процесуальних прав на спілкування з неповнолітніми дітьми. Тому висновки суду першої інстанції про відсутність зафіксованої поведінки боржника під час проведення виконавчих дій, яким не можна надати оцінку є безпідставними та необґрунтованими, як і безпідставним є висновок суду першої інстанції, що боржник не довів, що вчинив усі необхідні дії для забезпечення виконання судового рішення, оскільки з відео вбачається протилежне.
Вказує, що скаржниця не надала суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факти наявності підстав для застосування до боржника заходів примусового впливу, оскільки категорична відмова дітей від спілкування з іншою стороною виконавчого провадження є обставиною, що не залежить від волі, бажання чи поведінки боржника, що свідчить про необхідність урахування інтересів і психологічного стану неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час проведення примусових виконавчих дій 18 жовтня 2025 року. У зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення даної вимоги, однак така категорична відмова дітей не врахована судом першої інстанції.
Також, не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Броварський ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в частині задоволення скарги ОСОБА_2 та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким скаргу ОСОБА_2 на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця залишити без задоволення, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції оцінюючи дії державного виконавця Цахло О.А. в сукупності дійшов висновку про її упередженість та протиправність і зазначив, що упереджене ставлення вбачається у системній пасивності виконавця, складанні неповного акту, а також в ігноруванні прямого обов`язку щодо застосування відповідальності до боржника за невиконання рішення суду. Сукупність цих дій та бездіяльності об`єктивно сприяла інтересам боржника та порушувала права стягувача. Однак суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не обгрунтував з яких доказів вбачається протиправна бездіяльність державного виконавця, в чому вона полягала та яким чином суд першої інстанції встановив відповідну обставину.
Вказує, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року, яке зазначено у виданому виконавчому листі Броварського міськрайонного суду Київської області № 361/6226/17 від 19 лютого 2021 року не передбачає вчинення державним виконавцем конкретних дій для реалізації права матері на побачення з дітьми.
Зазначає, що категорична відмова дітей від спілкування з іншою стороною виконавчого провадження є обставиною, що не залежить від вчинення процесуальних дій державного виконавця та свідчить про необхідність урахування інтересів і психологічного стану дітей під час виконання судового рішення. Зокрема під час проведення примусових виконавчих дій 18 жовтня 2025 року, оскільки діти категорично відмовляються та постійно нервують при проведенні примусових виконавчих діях та старша неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначає в актах державного виконавця про те, що їх ніхто не змусить щодо такого спілкування.
Вказує, що державним виконавцем здійснюються усі необхідні та передбачені законом дії, спрямовані на забезпечення реалізації виконання рішення суду у спосіб, який не порушує права дітей, відповідає їхнім інтересам і не виходить за межі повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
Зазначає, що скаржниця не надала суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували факти протиправної бездіяльності державного виконавця або наявності підстав для застосування до боржника заходів примусового впливу.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 про скасування акта державного виконавця від 18 жовтня 2025 року, зобов`язання державного виконавця вчинити визначені скаржницею виконавчі дії, встановлення судового контролю за виконанням ухвали та стягнення судових витрат, в апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність та обґрунтованість ухвали в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що складений старшим державним виконавцем Цахло О.А. акт від 18 жовтня 2025 року є неповним, оскільки не містить достатніх відомостей про поведінку та дії боржника ОСОБА_1 під час проведення виконавчих дій. Також суд зазначив, що рішення про побачення матері з дітьми фактично не було виконане, тоді як сама лише відмова дітей від спілкування зі стягувачкою, особливо за наявності ознак відчуження одного з батьків, не є поважною причиною невиконання судового рішення, а боржник не довів вжиття всіх необхідних заходів для забезпечення побачення дітей із матір`ю. За таких обставин суд дійшов висновку, що державний виконавець, у порушення вимог ст.ст.64-1, 75 Закону України «Про виконавче провадження», не вжив заходів примусового виконання, зокрема не наклав на боржника штраф, у зв`язку з цим визнав дії та бездіяльність державного виконавця протиправними. 
Проте з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Статтею 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Відповідно до ст.5 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.
З метою повного та всебічного з`ясування дійсних обставин справи та перевірки доводів апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції здійснено повний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень і встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яке набрало законної сили 03 серпня 2020 року, було частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, а саме:
- визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;
З урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень ч.2 ст.159 СК України визначено наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 361/1872/21 у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання з батьком - задоволено.
Змінено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з адреси місця постійного проживання матері на адресу місця проживання батька та визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 04 липня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залишено без змін.
Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року за заявою ОСОБА_1 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі № 361/6226/17, виданий Броварським міськрайонним судом Київської області 19 лютого 2021 року в наступній частині:
Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень ч.2 ст.159 СК України, визначено наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год 00 хв. суботи до 18 год 00 хв. неділі малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год 00 хв. суботи до 18 год 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів».
Роз`яснено ОСОБА_2 право на вирішення спору з ОСОБА_1 щодо її участі у вихованні дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ст.ст. 158, 159 СК України.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року скасовано в частині задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа у цивільній справі № 361/6226/17, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області 19 лютого 2021 року, в наступній частині:
Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень ч.2 ст.159 СК України, визначити наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год 00 хв. суботи до 18 год 00 хв. неділі малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ».
Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог заяви.
Також скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року в частині роз`яснення ОСОБА_2 права на вирішення спору з ОСОБА_1 щодо її участі у вихованні дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ст.ст.158, 159 СК України.
В іншій частині ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року залишено без змін.
У постанові Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року зазначено, що не дивлячись на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, наразі визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , і обоє дітей зараз проживають із батьком, зазначене не виключає обов`язку сторін по справі виконувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17 в частині забезпечення участі матері у вихованні дітей із визначенням наступного графіку побачень: перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год 00 хв. суботи до 18 год 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Також у постанові Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року вказано, що рішення суду по справі у вказаній частині № 361/6226/17 набрало законної сили та має виконуватись на підставі виданого судом виконавчого листа в порядку, визначеному положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Доводи заявника про те, що рішення суду в цій частині не виконується у зв`язку із небажанням дітей, не може бути підставою для визнання виконавчого документа в цій частині таким, що не підлягає виконанню.
У даній справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, установлено та підтверджується відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження, що на виконанні у Броварського ВДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області, де стягувачкою є мати дітей - ОСОБА_2 , а боржником є батько дітей - ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що згідно актом державного виконавця від 18 жовтня 2025 року, виконавчі дії призначені відповідно до рішення суду на третю суботу жовтня 2025 року на 10:00, тобто на 18 жовтня 2025 року о 10:00, за адресою місця проживання боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_1 .
У виконавчих діях приймали участь: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконавець ОСОБА_8 . Орган внутрішніх справ та орган опіки і піклування для участі у виконавчих діях не прибули. Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2025 року виконавчі дії розпочалися о 10:00 за адресою, визначеною у виконавчому документі. У подальшому між ними відбувся наступний діалог. Батько: ОСОБА_9 , я виведу дітей і відступлю, будь ласка, спілкуйся, проси, умоляй, що-небудь роби, не стій осторонь. Донька: Чого ти сюди приїхала, скільки нам повторювати, щоб ти сюди не приїжджала, ми не хочемо тебе бачити!. Мати: ОСОБА_11 настрій не дуже. Донька: ми не хочемо тебе бачити, ти нам чужа. Виконавець: ОСОБА_11, ОСОБА_10 , поспілкуйтеся з мамою. Діти: ми не будемо, нас ніхто не заставить, ми не поїдемо туди. Син: А ти можеш хоч раз без камери приїхати? Без доказів ти ніхто! Мати: які докази тобі потрібні, в мене є свідоцтво про народження. Діти - великий документ. Донька: я хочу внести свою думку в акт, після того як вона напише. Виконавець: добре. Мати: може якось змінимо (до дітей). Діти: ні я вже все сказала. Батько: продовжуємо далі робити як хоче суддя. Підходь , спілкуйся, бери за руку веди, проси вибачення. Я зайду в двір. Діти: ти що думаєш, якщо тато нас буде кожен раз виводити, то щось зміниться. Батько: просить дітей піти з матір`ю поспілкуватися, хоча б на півгодини. Діти: куди. Батько: з мамою. Діти: ні. Виконавець: просить дітей піти з мамою. Діти: ні. Батько: просить дітей. Діти: ні. Мати в цей час стоїть осторонь з дітьми не спілкується. Виконавчі дії закінчено о 10:11 діти зайшли в двір.
У відповідності до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Відповідно до ст.447-1 ЦПК України, ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Вказані норми чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень своїм призначенням має насамперед забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення, а також усунення порушень прав учасників виконавчого провадження, які виникли в ході такого виконання.
Уданій справі предметом судового розгляду є вимоги стягувачки ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності державного виконавця, допущених під час проведення 18 жовтня 2025 року виконавчих дій на виконання судового рішення про встановлення побачень матері з дітьми.
Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Безпосередньо виконання рішення про встановлення побачення з дитиною врегульовано у ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження», якою унормовано, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
Таким чином, за змістом Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не наділений дискреційними повноваженнями щодо самостійного обрання способу своєї поведінки під час примусового виконання судового рішення, крім випадків, коли можливість такого вибору прямо передбачена законом або виконавчим документом.
Здійснюючи примусове виконання судового рішення, виконавець зобов`язаний ужити всіх передбачених законом заходів, необхідних для його повного та фактичного виконання у спосіб і порядку, визначених резолютивною частиною рішення та відтворених у виконавчому документі. Водночас ані державний чи приватний виконавець, ані суд, який здійснює судовий контроль за виконанням судового рішення, не вправі змінювати встановлені судом спосіб і порядок його виконання.
За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд 
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 761/24136/15-ц сформульовано висновок про те, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 та від 30 травня 2024 року в справі № 365/74/16-ц).
Відповідно до ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Отже, за приписами ч.2 ст.451 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й на поновлення порушеного права заявника (див. правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 641/9433/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 520/6667/14-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 2-5398/11, від 15 лютого 2021 року у справі № 522/21761/18, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 та інших.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 визнав:
- протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду у справі №361/6226/17 в частині забезпечення участі матері у вихованні дітей відповідно до встановленого судом графіку побачень;
- протиправними дії старшого державного виконавця Цахло О.А., працівника Броварського ВДВС, під час здійснення виконавчих дій 18 жовтня 2025 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1, які полягали в упередженому ставленні до стягувача, неповному складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій, що не відповідає фактичним обставинам, зокрема, у не відображенні поведінки боржника, які мають значення для належного виконання судового рішення.
- протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського ВДВС у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яка полягає у систематичному невжитті заходів примусового виконання, передбачених ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у не накладенні штрафів не боржника ОСОБА_1 .
Тобто суд першої інстанції тільки констатував неправомірність певних дій та бездіяльності державного виконавця під час примусового виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, а саме, в ході проведення виконавчих дій 18 жовтня 2025 року за встановленим судом графіком побачень матері з дітьми. Однак суд першої інстанції не вжив заходів зобов`язального характеру до державного виконавця або іншої посадової особи органу ДВС щодо усунення встановлених ним порушень, не поновивши тим самим право заявниці, яке вона вважала порушеним.
Колегія суддів звертає увагу, що виконання виконавчого листа від 19 лютого 2021 року у справі № 361/6226/17 є триваючим виконанням рішення щодо встановлення побачення стягувачки із дітьми, який не обмежується одноразовою виконавчою дією, а потребує вжиття неодноразових заходів примусового характеру, тому за таких обставин саме лише визнання протиправності дій і бездіяльності державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. під час здійснення виконавчих дій 18 жовтня 2025 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 за встановлених судом першої інстанції допущених суб`єктом оскарження порушень не сприятиме ефективному поновленню прав і законних інтересів ОСОБА_2 .
Особа, звертаючись із заявою до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути заявник, звертаючись до суду.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, на що неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 50 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
Як вже акцентувалось в контексті практики Верховного Суду та прямо передбачено ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).
З огляду на викладене та зміст ч. 2 ст.451 ЦПК України задоволення обґрунтованої скарги не може обмежуватися лише констатацією неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, а має забезпечувати реальне поновлення порушеного права шляхом зобов`язання відповідної посадової особи усунути допущене порушення. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту у тому обсязі, в якому її скаргу задоволено судом першої інстанції, не забезпечує ефективного поновлення її прав як стягувачки у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.
У той же час обрання особою неефективного способу захисту, який не призводить до поновлення прав особи, яка звертається до суду є самостійною, достатньою підставою до відмови в задоволенні скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Крім того, колегія суддів враховує, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17 не передбачає заходів примусового виконання рішення.
Як зазначалося вище, зі змісту акта державного виконавця від 18 жовтня 2025 року вбачається, що у проведенні виконавчих дій брали участь: стягувачка ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_1 , їхні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також старший державний виконавець Цахло О.А. Представники органу внутрішніх справ та органу опіки і піклування, залучені до проведення виконавчих дій, за місцем їх проведення не прибули.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що батько ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, сприяв виконанню рішення суду, зокрема тим, що надав доступ матері ОСОБА_2 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні, до дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вивівши їх з подвір`я.
При цьому судове рішення в частині передання дітей матері та їх перебування за місцем проживання стягувачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не було виконане у зв`язку з висловленим дітьми небажанням їхати разом із матір`ю.
Пунктами 5-11 розділу ІХ «Інструкції з організації примусового виконання рішень» затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512 від 02 квітня 2012 року (в редакції наказу МЮ У №2832/5 від 29 вересня 2016 року) врегульовано порядок дій державного/приватного виконавця в частині виконання судового рішення про встановлення побачення батьків з дитиною: 
«5. Якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.
Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.
Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.
6. При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.
7. За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону.
У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.
У разі якщо рішення неможливо виконати у зв`язку з виїздом за межі України боржника та/або дитини, стягувача, державний виконавець письмово роз`яснює сторонам право звернутися до суду із заявою про відстрочку виконання рішення, про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
8. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.
9. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.
При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.
10. У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
11. Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9 статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження.
Постанова про відновлення виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадженням та до суду, який видав виконавчий документ.
Після пред`явлення виконавчого документа до виконання державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону».
Як вбачається із виконавчого провадження НОМЕР_1 державний виконавець в межах покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження» та «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512 від 02 квітня 2012 року (в редакції наказу Міністерства юстиції України №2832/5 від 29 вересня 2016 року) вживав заходи для примусового виконання вище вказаного рішення суду щодо забезпечення участі стягувачки ОСОБА_2 у вихованні дітей, а саме, забезпечення проживання дітей у визначений час за місцем проживання їх матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Установлено та не заперечується сторонами, що у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 державний виконавець вживала заходів щодо залучення до проведення виконавчих дій представника органу опіки та піклування, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.
Крім того, з метою належного виконання судового рішення та сприяння налагодженню взаємин між стягувачкою і дітьми державний виконавець у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 неодноразово виносила постанови про залучення до проведення виконавчих дій спеціалістів-психологів.
Водночас рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яким визначено графік побачень матері з дітьми, фактично не було виконане, оскільки під час виконавчих дій діти категорично відмовилися спілкуватися з матір`ю, їхати разом із нею та перебувати протягом установленого судом періоду за місцем її проживання. Незважаючи на неодноразові пропозиції державного виконавця та батька піти з матір`ю, діти відмовилися, унаслідок чого їх передання ОСОБА_2 не відбулося.
Також з дослідженого судом апеляційної інстанції відеозапису проведення виконавчих дій, який наявний в матеріалах справи та автентичність якого сторонами не заперечується, вбачається, що ОСОБА_1 вивів дітей до державного виконавця та їхньої матері ОСОБА_2 , однак діти категорично й однозначно відмовилися спілкуватися з матір`ю та бути разом із нею. При цьому відеозапис не містить відомостей, які б свідчили про здійснення боржником тиску на дітей, примушування їх до такої поведінки чи інше перешкоджання виконанню судового рішення.
Апеляційний суд приймає до уваги, що 20 листопада 1989 року Організацією Об`єднаних Націй була прийнята Конвенція про права дитини, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року.
Згідно зі ст.3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 цієї Конвенції передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Розкриваючи зміст принципу найкращих інтересів дитини і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:
«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:
по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;
по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).
Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі елементи, що фігурують у переліку, повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).
У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.
Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).
У даній справі на час проведення виконавчих дій ОСОБА_3 досягла чотирнадцятирічного віку, а ОСОБА_4 - десятирічного віку. 
Як зазначалось вище, досліджений відеозапис підтверджує, що ОСОБА_1 вивів дітей до державного виконавця та їхньої матері ОСОБА_2 , однак діти категорично й однозначно відмовилися спілкуватися з матір`ю, їхати разом із нею та перебувати за місцем її проживання. Попри неодноразові пропозиції державного виконавця і батька піти з матір`ю, діти своєї позиції не змінили. Будь-яких ознак тиску на дітей з боку ОСОБА_1 , схиляння їх до відмови або перешкоджання проведенню виконавчих дій відеозапис не містить.
За таких обставин застосування до дітей фізичного чи психологічного примусу з метою їх передання матері не відповідало б принципу якнайкращого забезпечення їхніх інтересів і могло б негативно позначитися на їхньому психологічному стані та подальшому розвитку.
Колегія суддів також ураховує, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 державний виконавець вживала заходів щодо залучення представника органу опіки та піклування і спеціалістів-психологів. Під час виконавчих дій 18 жовтня 2025 року боржник забезпечив присутність дітей, не перешкоджав їхньому спілкуванню з матір`ю та спонукав їх піти разом із нею, а державний виконавець особисто зверталася до дітей із відповідними пропозиціями. Отже, боржник і державний виконавець учинили залежні від них та можливі за конкретних обставин дії, спрямовані на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17.
Саме по собі недосягнення бажаного результату у вигляді передання дітей матері не свідчить про невиконання боржником судового рішення без поважних причин або про протиправну бездіяльність державного виконавця. Тому висновок суду першої інстанції про протиправність невстановлення державним виконавцем факту невиконання ОСОБА_1 судового рішення, а також про наявність підстав для накладення на нього штрафу, є необґрунтованим.
Таким чином, суд першої інстанції, у порушенням вимог ст.ст. 263-264 ЦПК України, не надав належної оцінки діям державного виконавця щодо виконання судового рішення, фактичній поведінці боржника і дітей, змісту відеозапису та принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, помилково ототожнивши фактичне непередання дітей матері з невиконанням боржником судового рішення без поважних причин. Це призвело до неправильного застосування норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» і помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність державного виконавця Цахло О.А.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в оскаржувані частині не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення скарги, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про залишення без задоволення скарги ОСОБА_2 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), задовольнити.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2026 року в частині задоволення вимог скарги ОСОБА_2 , заінтересовані особи: державний виконавець Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Цахло Оксана Анатоліївна, ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області, на дії/бездіяльність органу примусового виконання - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року. 

Головуючий

Судді: