ОКРЕМА ДУМКА

02 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 953/5480/22
провадження № 61-13264св24

судді Верховного Суду Калараша А. А.

до постанови Верховного Суду від 02 вересня 2026 року 

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 27 березня 2024 року у складі судді Єфіменко Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року у складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Савенка М. Є., Тичкової О. Ю., 

Історія справи

1. У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

2. Київський районний суд міста Харкова рішенням від 27 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківський апеляційний суд від 28 серпня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

3. Верховний Суд постановою від 02 вересня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 27 березня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року залишив без змін.

Основні мотиви постанови Верховного Суду

4. Верховний Суд виходив із того, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

5. Колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, що за вказаних обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачем не доведено необхідності захисту її прав та інтересів чи інтересів малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.

Мотиви окремої думки

6. З позицієюВерховного Суду не погоджуюсь, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.

7. Відповідно до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

8. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

9. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
10. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

11. Вважаю висновок судів попередніх інстанцій, з яким погодився й суд касаційної інстанції, про те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, є помилковим, оскільки відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

12. Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22, від 27 червня 2024 року у справі № 333/5987/22, від 06 травня 2026 року у справі № 501/876/24.

13. Отже, у Верховного Суду були наявні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Суддя: А. А. Калараш